Инге Нера
Каменни трохи

chitanka.info

Има птичи пътища, но дири по небето няма.

Уилям Уортън

Разпределението

Наближаваше Денят на Разпределението. Изпитите бяха положени. В очакване на резултатите Лили преживя най-щастливата седмица от месеци насам. Най-после и тя, и всичките й приятели имаха достатъчно свободно време — без задължения, без ограничения, без протоколни посещения. И те го употребяваха по единствения начин, познат на младежите от векове: купонясваха.

Съвсем скоро щяха да се разделят и вероятно нямаше да се срещнат до края на живота си. Заминавайки за определените им светове, щяха да комуникират помежду си единствено чрез земните пощенски служби. Но подобни мисли бяха прекалено песимистични, за да развълнуват някого от тях в настоящия момент.

Много от минувачите, които срещаха по улиците, изпращаха шумната им компания с тъжни усмивки, други насърчително им махаха или подвикваха. Лили забеляза, че тези от първата група бяха предимно пришълци — издаваха ги по-различните им дрехи и отличителни медальони на световете, които представляваха. Повечето пътуваха по работа. За тях Земята беше огромната и единствена космическа спирка, където можеха да се прехвърлят от своя свят към назначената им дестинация. Преки комуникации и транспорт между отделните светове не съществуваха. Вече никой не помнеше защо. Просто… винаги е било така, още от началото.

А началото бе положено в далечното минало от фондация „Айзък Азимов“. Членовете на тази фондация — изтъкнати учени и специалисти в различни области, работели, както и мнозина други, върху проекти за балансиране населението на Земята. Пренаселеността по онова време била критичен проблем за хората и всички големи умове били насочени към търсене на алтернативи за лавинно нарастващото човечество. Сред най-дискутираните, но и най-логичните, било преселването на големи групи хора върху други подходящи светове. Основна спънка се оказало откриването на такива светове, тъй като технологичното ниво на хомо сапиенс отдавна позволявало изграждане на космически титаници, способни да транспортират големи маси от хора. В резултат фондацията създала специализирани екипи, наричани Пионери и оборудвани с малки и неудобни, но стабилни кръстосвачи. Пионерите имали за задача да издирят планети и системи, подходящи за живот на човеците.

И докато се опитвали да си свършат работата, Пионерите открили Тунелите.

Както много от великите открития на човечеството, това също станало случайно, благодарение на неколцина астронавти, запалени по научната фантастика (тогава този жанр все още съществувал). Твърдо убедени от литературата, че съществува по-пряк начин за прекосяване на пространството от очевидния, те — поне така се твърди — използвали изследванията за аномалиите на черните дупки, а правели и собствени експерименти. Факт е, че данните от всичките им изчисления и експерименти никога не били публикувани, но в следващите стотина години Пионерите построили Входните точки и първите заселници започнали да се подготвят за път. В онези дни отново се намесила фондацията. Тя дала странното предложение на всеки от новите светове да се изпращат само хора с определени наклонности или талант.

Едни от първите, пожелали да напуснат Земята, били наследниците на древните хипари — миролюбиви хорица без амбиции за кариера и пари, които живеели в комуни и от векове се наричали „деца на цветята“. Те дали и названието на новия си свят — Звездна градина. Последвали ги онези, които търсели прост живот и такива, които търсели простор и свобода; хора, които обичали земята, живота и животните. С времето желаещите да се присъединят ставали все повече и този наплив лесно можел да създаде една нова Ера на Дивия запад, ако не било предложението на фондацията. Разпределителните комисии на Земята не допускали в Звездна градина авантюристи, военнолюбци и хора, склонни към насилие. Те били изпращани на съвсем друго място. С годините този друг свят започнал да се нарича Бойна звезда.

Настоящи и бивши военни, мъже на честта и на силата, младежи, зомбирани от екшън-културата, налудничави изобретатели и търсачи на силни усещания формирали света на Бойна звезда. Основният им град също бил наречен в чест на стара филмова одисея — Галакси (Галактика). В него се сформирало командването, което с течение на времето поело изцяло управлението на неспокойния свят. Военните въвели железни правила и дисциплина и така въпреки боевете и схватките, на Бойна звезда се установил завиден обществен ред. Постепенно новият свят престанал да бъде мъжка територия.

Днес там дори уреждаха туристически бойни походи. Интересът към тях беше голям, макар че злополуките не бяха изключение.

Лили често бе слушала истории за Бойна звезда от съученика си Тери, който се беше родил и израснал там. Баща му Конан се гордееше с произхода си. Цял живот бе искал само едно — синът му да застава до него в битките. Беше се съгласил Тери да учи на Земята, защото смяташе, че отделянето на момчето от родната среда ще закали допълнително характера.

Лили, от своя страна, също трябваше да положи доста усилия, докато убеди родителите си да я пуснат. За щастие тя имаше свой защитник в лицето на леля си Йола. С присъщото й красноречие лелята успя да изтъкне пред майката и бащата колко по-престижно би било образованието и разпределението на дъщеря им, ако се извърши от учителите на Земята. Не че на Звездна градина нямаха Училище, не че разпределението се провеждаше по друг начин или с други правила, но… все пак… люлката на човечеството и така нататък.

Онова, което леля Йола премълча, бе, че след Разпределението Лили най-вероятно нямаше да се завърне в къщи. Всички познати и приятели на семейството хвалеха талантливото момиче и му предсказваха бляскаво бъдеще, но… не и в аграрния свят на Звездна градина. А както повечето родители, във всички времена и светове — и родителите на Лили се страхуваха да не изгубят детето си.

Първите четири години от обучението не криеха такава опасност, защото всички деца се учеха на планетата, където бяха родени. След завършване на това начално образование те имаха избор: да останат в Училището на родната планета или да завършат общото си образование на Земята.

Официална тайна бе, че когато оставаха, много майки и бащи намираха начини да ги задържат при себе си, въпреки резултатите от Разпределението. Затова, ако Лили искаше да се развива самостоятелно — а тя беше заявила това на леля си Йола, щеше да има шанс единствено, ако замине за Земята.

И ето, шест години по-късно, на Земята, тя очакваше своето бъдеще. Седеше с приятелите си на терасата на питиепродавница с консумация, която тук наричаха кафене и всички шумно обсъждаха предстоящото разпределение.

— Мен не ме е страх от резултатите — каза Лено, широкоплещесто момче от Северните общини на планетата й, с което се беше запознала докато се подготвяха за преминаването през Тунела. — Работил съм здраво и разпределителят трябва да е луд, за да не види очевидното.

Той винаги бе мечтал един ден да замине за Бойна звезда. Грижеше се за тялото и мускулите си до фанатизъм, упражняваше се допълнително в стрелба и четеше и попиваше всичко, което се отнасяше до историята и живота във военизирания свят.

Именно неговата любознателност ги запозна с Тери. Лено го разпитваше с часове за общественото устройство, за правилата на бойните действия, за оръжията и оборудването, което използваха там. За нещастие, Тери не можеше да даде онези отговори, които се очакваха от него. Затова пък ежедневните им контакти ги направиха приятели. И макар да не си признаваше, чувствата на Лили към Тери отдавна бяха надхвърлили приятелството. Към групата им постепенно се присъединиха Зак и Епъл от Хайтек, Мери-Ан от Божата планета, Албер, Икар и Касиопея от Да Винчи, както и малко смахнатите Рон и Барби от Земята. Присъствието на русокосата Барби в групата привлече безвъзвратно и съпланетяните на Тери — близнаците Крас и Неро. Подобно на Лено, те също нямаха съмнения относно бъдещето си:

— Правилно, редник! Давай всичко от себе си и ще имаш онова, което поискаш! Страхуваме се само дали градинската ти душа ще издържи на ученията в Академията — двамата се разхилиха самодоволно.

Лено леко се намръщи, но не се обиди — беше свикнал с безцеремонните им приказки.

— За Лено не ме е страх — намеси се тъмнокожият Рон. — Той е огън-момче. По-скоро се притеснявам за Албер. Как мислите, къде ще го изпратят?

Настъпи неловко мълчание. Албер бе потомък на известна фамилия социолози. От него се очакваше да продължи семейната традиция, обаче способностите му поставяха под въпрос разпределението. Албер не блестеше нито с интелект, нито с мускули, нито дори с желание за откривателство. Всеобщо беше мнението, че той може да се реализира само на Звездна градина.

Самият Албер имаше други планове — той прекарваше с часове в компанията на Барби, но не за да я ухажва, а защото не можеше да се насити на разказите й за бляскавия светски живот. Симпатичната блондинка беше дъщеря на известна лайфтренд[1] дама и мечтаеше един ден да надмине майка си по рейтинг. Тя посещаваше допълнителни курсове по фешънинг[2] и единствена знаеше тайната на Албер — повече от две години той беше неин партньор в живите пърформанси. Беше я помолил да не казва на другите, защото се страхуваше както от присмеха на двамата близнаци, така и от осъдителните думи на Мери-Ан.

Въпреки, че вярващите нямаха право да прокламират религията си публично, смуглото миньонче не пропускаше да вмъкне притча за своя бог в разговорите или да порицае поведение, което той не би одобрил. Отначало думите й безпроблемно предизвикваха остри спорове и дискусии, но постепенно останалите в групата откриха, че тъкмо това цели тя и започнаха да приемат репликите й с привидно безразличие. По незнайни причини Албер се отнасяше с респект към казаното от Мери-Ан и се притесняваше да направи нещо, което тя не би одобрила. Любовта му към светската кариера се бореше с авторитета, който божата последователка бе изградила в душата му. Сега тя бе първата, нарушила мълчанието:

— Албер ще бъде оценен по достойнство — заяви дълбокомислено Мери-Ан. — Той ще бъде пратен там, където Бог е повелил да изкара дните си.

Макар да съзнаваше, че с това ще предизвика малка словесна схватка, Касиопея не се сдържа:

— Твоят Бог да не е в Разпределителната комисия? — запита тя с привидно простодушие.

— Моят Бог, както го наричаш ти, — започна назидателно Мери-Ан, — се грижи за спасението дори на неверни души като твоята. И ако мислиш, че човешки същества могат да променят съдбата ти, много грешиш, дъще аполониева. Бог единствен разполага с душите ни, не някакви Комисии. Те могат само да изпълнят волята му, независимо дали го съзнават или не.

— Знаеш ли, Каси, Мери може да е права за едно — Тери се намеси преди невинният спор да прерасне в кавга. — Не бива да допускаме някой друг да се разпорежда с живота ни. Да, Комисията ни разпределя в различни светове, но не сме ли ние онези, които й дават повода за избор? Не се ли е старал всеки от нас да покаже през тези шест години онези свои черти, които ще му помогнат да отиде в желания от него свят?

— Предполагам, че си прав — погледна го Касиопея. — Но ще можем да сме сигурни едва след седмица.

Другите закимаха дълбокомислено. Лили се загледа в Тери, като се опитваше да улови погледа му. „Сериозно ли си убеден в онова, което говориш?“ — питаха очите й. Усетил немия й въпрос, той незабелязано от другите повдигна вежди и извъртя очи нагоре. Тя се усмихна. Двамата отдавна се разбираха без думи. Познаваха се така добре, сякаш бяха прекарали не шест години, а целия си досегашен живот заедно. Сърцето й се сви от болка, защото осъзна, че след няколко дни щяха да се сбогуват. Вероятно завинаги.

— Хей, докога смятате да се мотаем в това старческо кафене? — обади се Барби.

Огледаха се. Мястото бе започнало да се пълни и посетителите му наистина бяха в доста по-зряла възраст от тяхната.

— Рота, след мен! — изкомандва Крас и групата наскача от столовете, като вдигаше шум, който накара седящите по останалите маси да ги следят с многозначителни погледи до окончателното им излизане от заведението.

Като спореха кое е най-подходящото място за купон тази вечер, те продължиха да скитат по улиците.

До Деня на Разпределението им оставаха точно седем дни.

* * *

Този път Оливър използва асансьорите, за да излезе от Тунелния център. Нае си персонална кабина до хотела — тук все още ги наричаха таксита — и докато се возеше, се опитваше да си припомни как бе изглеждало всичко последният път, когато бе минал по това трасе. Беше преди двадесет години — в деня след Разпределението, когато заминаваше за Хайтек.

В главата му се завъртяха спомени: гласът на диктора, който обявяваше разпределението; радостното вълнение, обзело го в мига, когато проумя, че ще бъде изпратен в света, за който мечтаеше; помръкналата физиономия на Лу, когато стана ясно, че няма да последва приятеля си; сълзите в очите на сламенорусата Мелина; нежността в очите на Сола… Странно, сцените от прощаването се губеха, помнеше единствено Деня на Разпределението. И обещанието, което двамата с Лу си дадоха след церемонията.

Бяха се уговорили да се срещнат след официалностите в библиотеката на училището. Събраха се със смесени чувства. Лу изглеждаше съвсем съсипан. Повече от година двамата бяха работили върху собствен проект и се надяваха да продължат. Но разпределението им в различни светове означаваше раздяла. Не искаха да разчитат на пощите.

— Не се притеснявай — успокои тогава приятеля си Оливър. — Аз ще продължа да работя, ти също продължавай. Можем да си уговорим среща тук след определен период от време. Измерено в земни години, разбира се.

— А междувременно аз мога да ви пренасям съобщенията — предложи Сола, която беше приета в Медицинската формация. Бъдещите лекари се обучаваха в специални бази, но професията им позволяваше по-често прехвърляне от един свят към друг. Това зависеше от специализацията и конкретните нужди на отделните планети.

Сола изпълни обещанието си. В първите години след университетското им обучение успяваше да навести двамата приятели поне веднъж годишно. За разлика от цвета на косата й, който беше различен при всяка среща, стройната й фигура не се променяше и Оливър беше искрен всеки път, когато й казваше, че изглежда фантастично. След това тя внезапно се изгуби. Не разбраха защо. Той тайно се надяваше, че помни датата на срещата и ако има възможност, ще дойде и лично ще им разкаже за промените в живота й.

Молеше се само Лу да не е забравил. Приятелят му беше брилянтен математик, но толкова разсеян, че не беше изключено да се е отказал напълно от проекта им. Според Оливър, ако те успееха, животът във всички светове, на които се беше разпростряло човечеството, щеше коренно да се промени. Земята нямаше да може да контролира повече комуникациите и транспорта и щеше да изгуби мястото си на водещ свят.

Макар да не беше съвсем наясно какви катаклизми би могла да предизвика подобна промяна, Оливър бе твърдо убеден, че предимствата ще бъдат повече от отрицателните последици. И с времето все по-твърдо вярваше в това.

Той отново се загледа през стъклото. Образите навън се сменяха като в калейдоскоп. Не виждаше особени промени. Съдейки по пейзажа, трасето до Тунелния център не беше включвано в програми за развитие, а само за поддръжка. Сградите, край които преминаваше, бяха боядисани с фосфоресциращи бои в типичния за земните дизайнери куклен стил. През купола се процеждаше измъчена светлина, която създаваше усещане за залез в дъждовен ден. Оливър се зачуди дали това се дължеше на немарливостта на градските служители, непочистили купола или просто Слънцето над Старата (както наричаха Земята в новите светове) угасваше. Каквато и да бе причината, тя само подхрани неговата увереност, че нещата трябва да се променят.

Таксито навлезе в паркинговата зона на хотела и спря пред входа. Автопилотът задържа вратата заключена и това напомни на Оливър, че на Земята хората все още отчитаха дейностите си със специални средства, наречени пари. Той мушна в оставения за това отвор идентификационната карта, която беше получил след излизането си от Тунела и машината автоматично регистрира какво й беше коствало придвижването до крайната точка.

Въпреки, че бе прекарал на Земята шест години, Оливър така и не разбра докрай смисъла на паричната система и кредитите, с които се извършваха отброяванията. В останалите светове пари не съществуваха. При необходимост стоки се разменяха по определени правила. Услуги пък не се разменяха изобщо. Беше признак на лошо възпитание да поискаш услуга в замяна на помощта, която си оказал. А тъй като директни връзки между световете засега не съществуваха, то размяната на стоки между тях се извършваше с посредничеството на Земята, където стотици хиляди земляни се занимаваха единствено с определяне стойността на всяка стока в кредити.

Оливър беше чувал, че парични системи съществували и на Божата планета, където се разменяли разноцветни камъни. Тъй като това бяха единствените познати места със стриктно йерархично-кастово разделение, той стигна до мисълта, че в подобни общества количеството пари определя мястото на човека в йерархията. Очевидно един жрец от високо ниво трябваше да разполага с повече камъни от жреците от по-ниските нива. Как обаче се събираха тези камъни, Оливър само предполагаше. Докато вкарваше картата в процепа, за да регистрира престоя си, мислено отбеляза, че е можел да попита Сола, която пътуваше много и бе опознала отделните светове.

Авторегистраторът взе отпечатъци от трите пръста на дясната му ръка и сканира ретината на очите му. „Колко допотопно действат тук“ — помисли си Оливър. На своята планета бе отвикнал да се изправя пред сканиращите идентификационни устройства. Не че те липсваха — просто на Хайтек бяха „прозрачни“ за потребителите, както се изразяваха хората там.

Позиционната кабина го отведе до стаята му, която се отвори, след като скенерите се увериха в самоличността му.

— Добре дошъл, Оливър Терв — посрещна го любезно електронният асистент. — Желаете ли настройка на светлината?

— Режим „Нощна лампа“, ако обичаш — отговори Оливър и се просна върху леглото.

Осветлението в стаята намаля, създавайки уютна приглушена атмосфера за сън. Той затвори очи и усети колко е уморен от пътуването.

— Будилник за 7:30 сутринта — нареди на невидимия асистент, преди дрямката да го обори съвсем.

* * *

Въпреки че приятели и познати се шегуваха с пословичната му разсеяност, Луис помнеше пътя до библиотеката. Имаше достатъчно време, затова предпочете да отиде пеша. Все още не го напускаше смазващото усещане за безпомощност, породено от пътуването му в Тунела. Задължителният шлем, който нахлузваха на пътниците, го караше да се чувства като осъден на смърт. Казваха, че било част от системата за сигурност, но според Луис целта беше пътуващият да изгуби представа за време и пространство. Той не държеше на гледката, но тъмнината, в която трябваше да пътува, го потискаше.

Излезе на улицата, която свързваше Тунелния център с града. Беше пешеходен проход, който почти никой не използваше. Поддържаха го заради спортуващите, които въртяха километрите си тук, а също и като аварийна връзка към града. Проходът вървеше успоредно на основното трасе, малко встрани от него и едно ниво по-ниско, така че персоналните кабини прехвърчаха някъде отгоре, без да смущават хода и мисълта на Луис.

Стори му се странно, че по-голямата част от живота му е преминала в преследване на една идея. Бяха я започнали с Оливър година преди завършване на общото им образование, когато в златистата коса на Луис не се прокрадваха сребърни нишки, а вместо сегашната козя брадичка лицето му беше украсено с едва наболи мустаци и халка на лявата ноздра. Тогава вярваха, че ще имат възможност да довършат проекта си заедно. Разпределителните комисии обаче бяха отредили друго.

Луис замина за Да Винчи с едно голямо разочарование в сърцето си. Трябваше да отдаде заслуженото на Сола, която съхрани вярата му, че един ден те с Оливър все пак ще довършат започнатото. Завърши математическото си образование и остана в Академията да преподава, тъй като това беше начинът да има време за собствените си проучвания. Оставаше до късно в кабинета, ровеше из безкрайните бази данни и неусетно бе разширил обхвата на търсенията си — все по-често се обръщаше към исторически източници с ентусиазма на първооткривателя. Всичко приключи с това, че Луис се дипломира и като специалист по древна история в Академията.

Предвкусваше шока на приятеля си, когато разбереше, че многообещаващият математик Луис Варан бе станал историк. Трябваше да се признае, че някога Разпределителната комисия бе избрала правилното място за него. Със сигурност щеше да бъде добър програмист. Теоретикът в него обаче надделяваше.

Шумът се появи внезапно. Сред весели крясъци и подвиквания десетина тийнейджъра се носеха срещу му като досадна звукова вълна. Приближаваха достатъчно бавно, за да успее да ги огледа. Две атлетични хлапета се бяха покатерили на балонни кокили, а останалите кръжаха около тях с механични ролери. „Сигурно са зрелостници. Завършили са занятията и сега очакват Разпределението“.

Луис неусетно се усмихна, припомняйки си бесните купони, които той и неговите приятели бяха правили на прага на сериозния живот. Изглежда нищо не се беше променило — поне за учениците. Дали и те очакваха с трепет къде ще бъдат изпратени? Дали и между тях щеше да има тъжни и разочаровани лица?

Не можа да продължи мисълта си, защото две от деленията на едната кокила внезапно се стопиха и якият младеж полетя напред, стоварвайки се с пълна сила върху слисания пешеходец.

— Къде зяпаш, бе старчок? — бе последното, което историкът чу, преди да изгуби съзнание.

Екипът за бързо реагиране трябва да бе пристигнал незабавно, защото когато отвори очи, вече лежеше на походната носилка с дихателен апарат на лицето, а злополучният хлапак събираше остатъците от кокилите си. Встрани от него другите приглушено отговаряха на задаваните им въпроси.

Луис внимателно се огледа — наоколо нямаше роботи. Групата, пристигнала на местопроизшествието, се състоеше само от хора. Двама от тях разпитваха младежите, един проверяваше записите от близките камери, а четвъртият се суетеше около носилката. Когато видя, че пострадалият е буден, той се опита да установи контакт:

— Здравейте! По-добре ли се чувствате вече?

Луис потвърди с леко кимване и мигане на очи.

— Няма от какво да се притеснявате — продължи спасителят му. — Няма нищо счупено — нито отвън, нито отвътре. Ще ви помоля да ми кажете, ако главоболието ви не премине докато стигнем града. Или ако почувствате каквото и да било неразположение.

Луис отново кимна. Изказването на човека от екипа за бързо реагиране изглеждаше необмислено — хем нямало място за притеснения, хем очакват… хм, някакви неразположения. „Дано само не проваля срещата“ — помисли си Варан. Толкова дълго се беше подготвял за нея. Последните месеци преди заминаването беше зает почти изцяло със систематизиране и запис на всички данни и всички изчисления, които беше направил. Не твърдеше, че е открил решението, но се надяваше, след като Оливър ги погледне, да успеят да извлекат полезното зрънце информация.

Огледът на място беше приключен, защото някой от екипа бе извикал транспортер. Качиха първо хлапетата, накрая много внимателно и самия Луис. Той отново бе затворил очи, но този път беше буден. Младежите разпалено спореха помежду си:

— Винаги си бил непохватен, Крас — нервничеше властен женски глас. — Не можа ли да паднеш в другата посока?

— Защо, Мери-Ан? Мислиш, че ако бях политнал наобратно, нямаше да ни приберат с тази кутия? — избоботи в отговор набеденият.

— Мисля, че щеше да изпочупиш само собствения си скелет, за който никой не би съжалявал. А сега, щом си толкова отворен, ще ти съставят досие. Земно досие. Знаеш ли какво означава то?

— Какво ме интересува, след като не смятам да се връщам повече на тази недоклатена планета с всичките й префърцунени процедури!

— Може да ти се наложи, знаеш го — намеси се трети глас. — Тогава в картата, която получаваш при кацане, ще бъде записано, че някога си причинил произшествие и ще имаш ограничен достъп за разни неща. Когато баща ми чакал тук за прехвърляне между две индустриални луни, се сбил с търговския си агент, който се опитвал да го изиграе. Оттогава при всяко от пристиганията си на Земята нямал достъп до Посредническия център и агентите му трябвало да ходят при него.

— Малко ги е бил! — отвърна Крас, но вече с примирителен глас. — Изобщо тука има много народ, който се нуждае от добро разтърсване. Ей така, възпитателно!

Гласовете замлъкнаха. Луис лежеше със затворени очи и си мислеше колко малко е роботизирана Земята в сравнение с новите светове. Все още прекалено много жители тук бяха заети с това да контролират останалите жители. Вероятно беше някакво остатъчно мислене от времената преди Разселването. Трудно му беше да приеме, че един човек има правото да се разпорежда къде и кога да ходят останалите. Колкото и да се опитваше да бъде безпристрастен, решението му щеше да е субективно. На Да Винчи и в останалите светове за подобни решения отдавна се доверяваха на машините. Роботите се ръководеха само от заложените в програмата им критерии, които изключваха емоционални оценки като „симпатичен“, „нещастник“, „отворко“ и т.н.

Останалите в транспортера се раздвижиха и Луис заключи, че са пристигнали. Отвори очи и се опита да се изправи.

— Не бързайте, полека — притече му се на помощ медикът от екипа.

— Нямам главоболие — побърза да го успокои Луис. — И нямам други неразположения, така че, ако не възразявате, ще вървя на собствен ход.

Човекът срещу него се усмихна, без да го поглежда.

— Съжалявам — внимателно, но твърдо го спря той. — До изтичане на два часа от инцидента ще трябва да използвате количка. Такива са инструкциите.

Количката вече го чакаше и Луис с неохота се настани в нея.

Отведоха цялата компания на разпит — „за изясняване на обстоятелствата“, както се изрази един от придружаващите ги служители. Сякаш тук, на километри от местопроизшествието, обстоятелствата можеха да се изясняват по-добре…

Младежите бяха притихнали и чакаха назначеният следовател (какво толкова следва? — чудеше се наум Луис) да изгледа видеозаписа, направен на място от екипа за бързо реагиране. Той стопираше, забавяше, връщаше и продължаваше да гледа. Накрая записът все пак свърши.

— Значи инцидентът е причинен от вас — обърна се следователят към момчето, което се беше блъснало в Луис. В отговор то виновно кимна с глава.

— Поведението ви ще бъде докладвано на Разпределителната комисия с препоръка да бъдете разпределен на родната ви планета без право на пътуване извън системата ви.

Крас отново кимна.

Следователят огледа останалите и задържа погледа си върху Неро.

— Ние сме братя — побърза да отговори той на мълчаливия въпрос.

— Забраната ще се отнася и за двама ви — заключи следователят. — Инцидентът ще бъде вписан и в досиетата на останалите. А сега — той отново огледа цялата компания — изчезвайте оттук.

Младежите не чакаха да им се повтори. Докато се суетяха на излизане, Луис чу нападателя си да казва:

— Казвам ви, две отделения от кокилите бяха пробити!

— Опитваш се да прехвърлиш вината ли, Крас? — запита високо кестеняво момиче с лешникови очи.

— Не, опитвам се да ви кажа, че някой от вас е имал шипове по ролерите си.

— Но отделенията, които се спушиха, не бяха на нивото на ролерите ни — контрира друго от момичетата, с бледа кожа и лъскава черна коса, вързана на опашка.

Крас отново отговори нещо. Луис не го чу, защото младежите вече бяха напуснали помещението. Следователят проследи погледа му:

— Утре им предстои разпределение. Ще настоявам да ги върнат по родните им планети. И изобщо, не виждам особен смисъл да обучаваме пришълци. Ах, извинете, може би ви засягам с думите си? — обърна се той към Луис, но по лицето му нямаше и следа от съжаление.

— Роден съм на Божата планета, общото си образование получих на Земята и бях разпределен на Да Винчи — отвърна вместо отговор Луис.

— Да, да. Луис Варан, знам. Прегледах данните ви — лицето на следователя беше станало сериозно. — Е, какво пък, да се заемем сега с вас, господин Варан.

Луис го погледна озадачено.

— Разхождал сте се сам в отдалечена пешеходна зона, нямате регистрирана цел на посещението си на Земята… Да продължавам ли?

— Не знаех, че е необходимо да се регистрира целта на посещението ми. Няма такова изискване при излитането от Да Винчи.

— Ето ви още една причина да държим пришълците под контрол — Следователят видимо се наслаждаваше на властта, която имаше над Луис. — И така, сега аз ви питам: каква е целта на посещението ви?

Луис вече беше обмислил възможностите. Ако споменеше срещата, щеше да замеси и Оливър и това щеше допълнително да усложни ситуацията. Подозираше, че приятелят му също бе дошъл без да декларира целта на посещението си. Отговори възможно най-убедително:

— Дошъл съм на почивка. Не бях сигурен кое ще бъде най-подходящото място за мен, затова смятах да взема решение в града, който познавах. Като част от ваканцията си, исках да присъствам на тазгодишното Разпределение.

Видя, че мъжът срещу него се колебае. Ваканция на Земята беше възможен, но не много популярен вариант. Повечето жители в новите светове предпочитаха да посещават екзотични места без да отнемат от кредитите, предоставени на планетата им. Следователят продължаваше да мълчи. Може би преценяваше казаното, а може би изчакваше информация от електронните устройства за гласа, тоналността, сатурацията, кръвното налягане на Луис и дявол знае още какво. Математикът реши да рискува:

— Еуфорията, суматохата, тържествения момент… Имам нужда да се заредя, господин следователю. Все пак съм учен, творческа натура от Да Винчи…

Спонтанността на изказването му имаше ефект. Следователят кимна с разбиране, подложи идентификационната му карта на допълнителна обработка в компютъра и я върна с думите:

— Желая ви приятна ваканция. Регистрирах целта на посещението в картата. Във Ваканционното бюро ще ви окажат пълно съдействие. Надявам се до края на престоя да нямате допълнителни проблеми.

Когато най-после излезе навън, Луис въздъхна облекчено и си нае персонална кабина. Не му се искаше да рискува отново.

* * *

Церемонията, както винаги, щеше да се проведе в голямата аула на централния корпус. Банките бяха прибрани и без тях залата приличаше на средно голям амфитеатър. Местата на първия ред бяха облечени в златисто. Там щяха да се настанят преподавателите и официалните гости. Зад тях се разполагаха редиците на учениците. Върху всяка облегалка беше наметнат син шал с бродерии от златни конци — в единия край бяха двете полукълба на Земята, а в другия — емблемата на училището. Шаловете бяха запазената марка за принадлежност. Представляваха разновидност на някаква много стара традиция, при която в деня на завършването си учениците се обличали в тъмни тоги и шапки, за да вземат дипломата си. С времето смешното самоцелно облекло било заменено от специални наметала, които по-късно се „скъсили“ до шалове. Времето променило и традицията родителите да присъстват и да седят до детето си в този знаменателен за него ден. Като начало на родителите били отделени специални места зад редиците на учениците. След Разселването, когато присъствието им се осигурявало доста по-трудно, тези редици били сведени до два-три реда, определени като „места за гости“, с меки седалки и прозрачни облегалки.

Луис стоеше пред левия вход на залата и нервно се оглеждаше. Надяваше се Оливър да дойде. Беше отишъл навреме за срещата в библиотеката, но се оказа, че картата му не позволява достъп до нея. Трябваха му няколко секунди, за да се досети защо — нали сам беше заявил, че целта на посещението му е ваканция. Следователят бе пренастроил картата и сега почти нямаше избор. Не искаше да се срещне с Оливър в хотела, затова се сети, че бе споменал церемонията по Разпределението. Помоли един ученик, който влизаше в библиотеката, да предаде на Оливър, че ще го чака пред входа на аулата и сега стискаше палци момчето да е изпълнило обещанието си.

— Какви са тези номера? — чу познат глас и в следващия миг двамата приятели се прегръщаха, потупваха и разглеждаха за учудване на минаващите край тях ученици.

— Дълга история. Ще ти я разкажа, ако остане време.

— Ами тогава да вървим — подкани Оливър приятеля си.

Луис го задържа за ръкава:

— Ще трябва да останем тук.

— Какво? Но защо?

Варан го погледна виновно:

— Слушай, Оли, вчера попаднах в ситуация, която… С други думи, достъпът ми е много ограничен. Тук е единственото място, където можем да поговорим.

Оливър замълча и извърна поглед. Прехвърляше наум възможности, но истината бе, че Лу го беше сварил неподготвен.

— Мисля, че доста съм напреднал — каза накрая той. — Но искам и ти да погледнеш.

— Няма проблем — церемонията е достатъчно дълга.

— Имаш ли представа колко ми липсваше мнението ти през последните години? — Оливър впери очи в приятеля си, сякаш се опитваше да му внуши някаква мисъл, която не може да изкаже на глас.

— Не съм стоял с вързани ръце — засегна се Луис. — Разрових се в доста архиви и ми се струва, че открих основни величини.

— Е, добре. Ще влизаме ли? — подкани го отново Оливър.

Луис надникна в залата. Около половината от сините шалове стояха по облегалките.

— Рано е. По-добре да останем отвън възможно най-дълго.

В същия момент край него мина група младежи, която той веднага разпозна. С нетипичен за него рязък жест Луис сграбчи най-близко минаващото момче и го издърпа към стената.

— Струва ми се, че имаме неуредени сметки, млади човече — Луис присви изпитателно очи.

— Не мисля — отговори спокойно момчето.

— Така ли? А това, че съсипахте целия ми престой тук?

— Не знам какво имате предвид, но аз не съм ви и докосвал. А заради вас сигурно ще ме върнат на Бойна звезда.

Луис леко отпусна хватката. Думите на младежа предизвикаха любопитството му.

— А ти смяташе да отидеш другаде? — запита той, но в гласа му нямаше предишната враждебност.

Момчето замълча.

— Тери, идваш ли? — дочу Луис женски глас зад гърба си. Погледна бегло през рамо и видя момичето с конската опашка от предишния ден.

— Очевидно и вашето възпитание не включва извинения, госпожице — обърна се той към нея.

— Не разбирам какво очаквате от нас — вдигна рамене тя.

Луис се поколеба за миг, давайки си сметка, че рискът е прекалено голям. Погледна към Оливър, който с весело недоумение следеше цялата сцена. „Не знам какво си намислил, но те подкрепям“ — прочете в очите му. И се реши:

— Трябва ми входна карта за библиотеката — каза го с равен глас.

За негово учудване момичето отговори незабавно, като че ли беше очаквало подобна молба:

— Картите ни трябват за церемонията.

— Да предположим — Луис знаеше, че тя казва истината, познаваше церемонията. — А какво ще кажете за след това?

Учениците се спогледаха.

— Добре — съгласи се след кратък размисъл момчето. — Като мине церемонията, ще получите моята карта.

— Тери, знаеш, че това може да ти навлече огромни неприятности.

— И без това ще бъда погребан на Бойна звезда.

— Но ако някога се наложи да кацнеш на Земята…

— Не мисля, че някога ще искам да се върна тук — гласът му бе категоричен и всички усетиха, че с това темата беше изчерпана.

— Май ще трябва да ми разкажеш онази дълга история, за която спомена — обърна се Оливър към смълчания си приятел, когато двамата отново останаха сами.

Варан се почеса по оредяващата козя брадичка, надникна към залата, която все още се пълнеше и заразказва.

* * *

Влязоха в аулата едва когато започнаха да пристигат официалните лица и заеха две места за гости на последния ред.

Луис съсредоточено разглеждаше на малкия дисплей изчисленията и резултатите на приятеля си. Оливър от своя страна се опитваше да осмисли мистико-историческите факти, които математикът беше успял да му сподели преди да седнат.

— Числото „пи“ — бе казал Луис — се появява във всички математически изчисления, които са от значение за човечеството. Това не може да е случайно. Знаеш ли колко време прекарах, за да изведа функциите на пирамидите? Търсех възможно най-старите писмени паметници, за да съм възможно най-близо до истината.

— И какво откри? — Оливър не беше почитател на „пи“-теорията. Двамата бяха спорили по темата още докато учеха на Земята.

— Двадесет и две седми — прошепна тайнствено Луис и продължи, без да се смущава от недоверчивия поглед на приятеля си. — Всички се ровят в безкрайните редици, в повторението на цифрите и т.н. Аз не бях изключение, до момента, в който ми хрумна идеята, че ако това мистериозно число съдържа някакво послание, то трябва да е простичко. Двадесет и две и седем — разбираш ли?

— Не съвсем — отговори Оливър.

— Двадесет и две култури или двадесет и две раси, или двадесет и две цивилизации — все още не съм сигурен за точното определение в числителя, но тези двадесет и две „разделения“ на хората са разположени в седем свята! Не е ли очевидно?

— Не. Първо, защото „пи“ никога не е било равно на двадесет и две седми. И второ, защото, дори да приемем, че е, не виждам как ще изброиш тези светове.

Луис се замисли:

— Прав си, стойността е приблизителна, но никой не е дал по-точна стойност с цели числа. Със сигурност ме чака още много работа. Не си ли се замислял, че някъде може да има скрит свят? Седмият, който ни липсва?

— Толкова скрит, че никой не отива на него?

— Никой, когото познаваме. Никой не отива публично, но… — очите на Луис светеха с онзи пионерски блясък, който Оливър познаваше добре и който винаги ги водеше в интересни посоки. За жалост — невинаги верни.

— Не забравяй: дори да докажеш, че човечеството е разделено на двадесет и две групи и натикано в седем свята, като очевидно не броиш хората от Индустриалните луни, това с нищо не ни помага.

— Напротив — Лу, изглежда, бе готов за този въпрос. — Това би потвърдило, че числото „пи“ с голяма вероятност играе роля и за тунелните пътувания и ти би могъл да го включиш в модела, който разработваш.

Оливър разбра, че няма да излезе лесно наглава с него.

— Добре, всезнайко — каза накрая той. — Ако успееш да намериш някаква връзка между твоето магическо число и скоростта на светлината или, в краен случай, повтарящи се съотношения, в които „пи“ е константа, аз ще се опитам да настроя модела си към твоята теория. Ето, вземи — и той му подаде кристала с разработката.

Луис нетърпеливо го включи към походния си екипер[3]. Не беше последен модел, което малко учуди Оливър, но очевидно вършеше работа, защото от началото на церемонията приятелят му не спираше да се взира в него.

Оливър предпочете да следи случващото се на подиума. След кратката приветствена реч на училищния директор и поздравления от страна на кмета, Координационния център, академичните общности и родителското настоятелство, започна същинската част.

Директорът извади първия списък. В него бяха имената на учениците, които щяха да се завърнат по родните си планети. Те излизаха на подиума, вкарваха идентификационните си карти в малък процеп в долната част на полупрозрачната катедра, получаваха кадифената кутийка с дипломата лично от ръката на директора, здрависваха се с останалите официални лица, а през това време симпатичната секретарка на кмета приготвяше букетчето от истински цветя и го подаваше на зачервения младеж заедно с актуализираната му карта.

Извикването ставаше по планети и тъй като Бойна звезда беше втора по азбучен ред[4], Оливър скоро видя младежа, който бе обещал да заеме идентификационната си карта на Луис. Казваше се Тарзан МакВали. „Тери“ — спомни си той името, с което го беше нарекла приятелката му. Оливър знаеше, че добавката „Мак“ пред фамилните имена се използва единствено на Бойна звезда. Тя означаваше, че младежът беше потомствен жител на планетата най-малко от три поколения насам. От двуизмерния учебен екран, който бе превърнат в информационно табло, научи и други неща за Тарзан: талантлив математик, награди от олимпиади по физика и индустриална химия, младежки патент за прототип на междуградски слайдер. „Способно момче“ — усмихна се вътрешно Оливър и усети, че се изпълва със симпатия към него. Разбра откъде бе дошло раздразнението му при разговора с Луис. Плановете на младежа не са включвали прибиране в къщи.

— Жалко е децата ни да нямат втори шанс — въздъхна замислено Оливър.

— Какво каза? — вдигна очи от дисплея Луис.

— Казвам, че твоят млад благодетел ще бъде цял живот нещастен заради мястото, което му отредиха.

— Това не е сигурно. Аз също страдах в началото, но сега смятам, че съм бил изпратен на точното място.

— Иска ми се да вярвам, че си прав — съгласи се неохотно жителят на Хайтек.

Която и да беше приятелката на Тери, тя беше показала изключителни резултати, защото, въпреки инцидента, не беше нарочена за връщане у дома. Оливър я видя едва при извикване имената от втория списък. В него бяха онези, които заминаваха в непознати светове, за да изкарат живота си там. Зачервена от вълнението, Лили — така се казваше момичето — с блеснали очи приемаше поздравленията. С благоговение пое кадифената кутийка. Някъде в средата на залата се чуха невъздържани поощрителни викове. Тя се обърна в посоката, от която идваха и леко помаха с ръка. Оливър успя да забележи, че очите й търсеха определен човек и в тях вече се прокрадваше тъга от предстоящата раздяла. Оставаха им само няколко часа — знаеше това много добре.

Беше изпитал същата болка, когато разбра, че Мелина остава на Земята. Бяха си обещали да се съберат, да преборят системата, да остареят заедно… В началото той й изпращаше писма, но никога не получи отговор. Те бяха вече от различни светове. „Денят на разделите — помисли си тъжно. — Време е някой да промени това“.

Лили наистина търсеше Тери в редиците сини шалове. След като получи дипломата си, той не се върна при тях и тя се опитваше да разбере къде бе седнал. Най-вероятно отзад, при гостите. Сигурно беше свалил шала си. Подобно поведение беше изключително неетично, но тя го разбираше. Страхуваше се, че ако го изпусне сега, повече няма да се видят и няма да има възможност дори да се сбогува с него. В очите й напираха сълзи. С мъка ги удържаше, като се опитваше да диша бавно и дълбоко.

Един по един всички ученици бяха извикани и приветствани за успешното завършване на общото си образование. Тяхната група вече бе приключила с „официалностите“: както и очакваха, близнаците и Тери бяха върнати на Бойна звезда, Мери-Ан — на Божата планета, Зак на Хайтек, Икар — на Да Винчи, Лено на Звездна градина, а Барби — оставена на Земята. Лили беше благодарна на преподавателите си по история и лингвистика, които — тя знаеше със сигурност това — бяха защитили качествата й пред Разпределителната комисия. Епъл се записа в Медицинската формация и по този начин връщането й на Хайтек беше осуетено. Имаше обаче и изненади: Албер бе оставен на Земята, а Касиопея — за голямо разочарование на Мери-Ан — разпределена на Божата планета. Учудващо за всички Рон беше изпратен на Звездна градина — решение, което той прие с открито негодувание, мърморейки до края на церемонията за расизъм, черни роби и разни други полусмислени неща.

Когато информацията за последния ученик угасна на таблото, директорът отново зае място пред катедрата. Пожела успех на всички в предначертаното поприще и напомни часовете на полетите. Накрая покани всички на заключителното парти за Деня на Разпределението.

И без особени психоаналитични качества човек можеше да види, че част от учениците нямат намерение да присъстват на партито — за тях всичко бе приключило. Тери със сигурност бе един от тях.

Лили се присъедини към ръкоплясканията, изпълнили залата и се изправи, оглеждайки се за приятеля си. Гостите още се суетяха в горните редове, но тя успя да го зърне да си проправя път с големи крачки. Не го повика — знаеше, че той не смята да се обръща. Започна да разбутва хората около себе си, като се мъчеше да го настигне. Тълпата обаче имаше свои закони и когато Лили се озова на вратата, Тери вече го нямаше. Тя се сети за двамата мъже, с които разговаряха преди церемонията и се затича към библиотеката.

— Хей, къде хукна? — викна подире й Лено.

Без да се обръща, тя махна неопределено с ръка.

Когато стигна пред библиотеката, тримата вече бяха там, а с тях беше и една жена, облечена с мантия на вещер от Божата планета. Тери стоеше с наведена глава, умърлушен и примирен, какъвто не го беше виждала преди.

— Какво правиш тук? — попита той без да я поглежда.

— Исках да те видя — думите на Лили прозвучаха с нежност, която видимо го подразни.

— Всичко приключи — каза сурово той.

Възрастните около тях мълчаливо се спогледаха.

— Не може ли поне да се сбогуваме?

Без да я поглежда и без да отговаря, Тери се обърна към Луис и му подаде картата си:

— Както се уговорихме.

Луис посегна да я вземе, но ръката на Оливър го спря:

— Благодарим ти. Мисля, че вече няма нужда.

— Както желаете — Тери вдигна равнодушно рамене и се опита да си тръгне.

Този път ръката на Оливър спря него:

— Нямаме нужда от картата ти, но мисля, че имаме нужда от теб, Тери Вали.

Младежът го погледна в очите:

— Май имате проблеми със слуха. Това не е моето име.

— Напротив — Оливър също го гледаше в очите. — Това е единственото име, с което смятам да се обръщам към теб.

— През следващите няколко часа ли? — въпросът бе зададен с насмешка.

— Не, през следващите години.

Този път Тери се засмя и дълбокомислено прокара ръце през касковидната си прическа. Мъжът пред него остана сериозен.

— Казвам се Оливър Терв. Оли от Хайтек — и той подаде ръката си.

— Тери Вали — отвърна с лека усмивка бъдещият воин.

Оливър се обърна към притихналата Лили:

— Госпожице, за вас също ще бъде полезно да се запознаете с един от преподавателите си — и той представи Лу.

— Всъщност ние вече се познаваме — отговори тя и също подаде ръка.

* * *

Следващите няколко часа Лили и Тери прекараха с новите си познати, а когато късно вечерта се появиха на прощалното училищно парти, у двамата нямаше и следа от страдалческите им физиономии, които всички бяха видели сутринта. Лили бе изоставила конската си опашка и тъмната й лъскава коса падаше свободно по раменете. Очите й излъчваха надежда, а върху бледата кожа се бе появила почти незабележима руменина. Тери бе подстригал косата си и лицето му бе добило волеви черти. Сякаш магическа пръчица бе преобразила двамата и предстоящата раздяла нямаше власт върху им.

— Хей, вие там, да не са ви подменили? — провикна се по стар обичай Лено.

— Тарзан ще спаси Джейн и двамата ще се скрият в джунглата — загримасничи покрай тях и Крас.

— Защо не? — отговори Тери с лека усмивка.

— Да не сте луди? Няма да правите глупости, нали? — Епъл също се беше присъединила към любопитстващите.

Лили и Тери се спогледаха и вдигнаха рамене с престорено учудване. Нямаха намерение да споделят с доскорошните си приятели каузата, която им беше дала сили да приемат неизбежната раздяла. Оливър и Луис ги бяха посветили в проекта, по който бяха работили с години. Бяха им се доверили като на равни и им бяха дали задачи, върху които да помислят, докато продължават специализираното си образование. За Лили беше по-лесно, защото тя нямаше нужда да се откъсва от обучението си и щеше да работи в пряка връзка с Луис. Но предизвикателството, което Оливър бе отправил към Тери, бе амбицирало младия мъж и той беше твърдо решен да не се остави бойните учения да замъглят ума му.

— Започвате опасна игра — чу Лили шепот в ухото си. Касиопея бързо се отдръпна и с многозначителен жест започна да навива една къдрица на пръста си.

Лили се доближи до нея:

— Ако някога имаш проблем на Божата планета, потърси вещерката Сола — прошепна в отговор тя.

Свистене на празнични ракети, придружено от тържествената песен за старите приятели, възвести началото на празничната заря. Фойерверките осветиха лицата на младите хора, които сред шумни викове и прегръдки си обещаваха да променят света.

Беше полунощ.

Денят на Разпределението беше приключил.

[1] От англ. life (живот) и trend (тенденция). — Б.а. ↑

[2] От англ. fashion (мода, стил). — Б.а. ↑

[3] От equipo (исп.) и equipment (англ.) — уред, апарат, оборудване. — Б.а. ↑

[4] Според българската азбука. — Б.а. ↑

Мечтатели

От пристигането си на Да Винчи Лили се срещаше с Луис почти всеки ден. Академията бе обща за творци и бъдещи учени и новодошлите студенти бяха разпределени по класове. Математикът Варан нямаше пресечни точки с бъдещата историчка, но историкът Варан пое часовете по древна история и скоро си избра помощничка. Основната й работа беше да рови из архивите, докато намери търсените от него данни или докаже убедително, че такива не съществуват. Едновременно с това не биваше да изостава с учението, защото правилникът не разрешаваше извънкласна дейност, ако студентът не се справя с първичните си задължения.

Обикновено когато Лили представяше резултати от търсенията си, Луис изслушваше резюме на фактите. Понякога я оставяше да изкаже и собствената си интерпретация. Докато тя говореше, той си отбелязваше въпроси, които след това двамата дискутираха на чаша чай. Неминуемо в такива моменти се сещаха за Оливър, Тери и Сола, питайки се какво би било тяхното мнение по въпроса. Луис се забавляваше, като напомняше, че той бе причината да се срещнат и да сформират такъв страхотен, макар и дистанционно действащ екип.

— В същата степен трябва да благодарим и на нищо неподозиращия Крас — не се стърпя веднъж Лили. — Ако не се беше изтърсил от кокилите, Вие щяхте да ни подминете.

— Ти щеше да ни подминеш. „Ти“, а не „Вие“, Лили. Колко пъти трябва да ти напомням, че си говорим на „ти“?

— Извинете… Извинявай — беше й трудно да замени официалната форма с приятелска и направо невъзможно да го нарича „Лу“, както искаше той.

— Колкото до Крас — аз май наистина трябва да му благодаря — съгласи се Лу. — Ако не беше той, Тери щеше да отиде на Хайтек и Оливър със сигурност щеше да го забележи и привлече, а моят принос щеше да се свежда до локализирането ти тук.

— И нямаше да поемеш първокурсниците?

— Изключено! Всички знаят, че работя само с последните курсове. Ректор Херос получи аритмия от изненада, когато се съгласих да се занимавам с вас.

Луис замълча и се усмихна. В следващия миг смръщи леко вежди, като че ли мислите му го бяха обезпокоили:

— Лили, помниш ли какво точно се случи в прохода?

— Едната кокила на Крас се счупи и той падна върху теб. Защо? Ти не помниш ли вече? — машинално изимитира физиономията на Луис, но с искрена съпричастност.

— Напротив — отговорът дойде бавно и тя се зачуди дали той размишляваше наум или се беше отнесъл — беше се случвало и преди. Думите обаче възвърнаха увереността й, че мисълта му е последователна:

— Там, при следователя, Крас каза, че някой е пробил двете деления на кокилата му.

— Да, спомням си. Говореше за шипове по ролерите и други глупости.

— А замисляла ли си се, че може да е казвал истината?

— Какво? Невъзможно! Освен това пробитите части бяха доста над нивото на краката ни. Просто са се спукали.

— На нивото на главата, да. Две деления, в един и същи миг.

— Може би едно след друго, в разстояние на части от секундата? — Лили не беше съгласна да се пресъздава ситуацията по абсурден начин.

— Не, не са били едно след друго. Знаеш ли, направих математически модел. Дори разлика от няколко микросекунди би отклонила Крас и той не би се стоварил върху мен. — Тя го гледаше недоверчиво, затова той допълни:

— Не забравяй, че съм мат-акад, млада госпожице. Създаването на подобен модел и изчисляването на траекториите не е кой знае колко трудна задача.

Макар споменаването на преподавателската титла да не й подейства убедително, Лили се усмихна. Все още не можеше да свикне с обръщенията в Академията. Тъй като някога, преди Разселването, учените били пръснати в различни университети на Земята, те изградили сложна система от научни степени, които гарантирали постигнато ниво на знания в съответната област. Званията създавали йерархия в академичната общност и имали смисъл при определяне пълномощията и функциите на преподавателите в университетите.

След Разселването основната част от учените — с изключение на инженерните и технически специалисти, изпратени на Хайтек — била съсредоточена на Да Винчи. Създадена била една-единствена Академия на науките и изкуствата.

Тъй като на новата планета хората с научни интереси имали пълна свобода, но не получавали възнаграждения и нямало пред кого да се доказват, йерархичната система от звания постепенно се разпаднала. Всеки можел да заяви желанието си да обучава студентите за дадена година или даден клас, както и да се откаже в края на учебния курс. За да се различават преподавателите от специалистите, занимаващи се единствено с научна дейност, била създадена титлата „акад“. Тя обаче нямала нищо общо с някогашното звание „академик“. Била само временно означение за специалист, който се занимава с преподавателска дейност в Академията.

Студентите прикачали към титлата и съкращение на предмета, по който преподавал съответният акад. Така математиците се превърнали в мат-акади, историците в ист-акади, архитектите в архи-акади — за разлика от археолозите, които се превърнали в архо-акади. За творческите специалности като музика, поезия, драматургия и други изучавани изкуства, въвели само едно определение: арт-акад.

Преподавателите по изкуствата при напускане на Академията се оттегляли при останалите творци в провинция Аполония, разположена на брега на Големия океан на Да Винчи.

Учените, които искали да работят на спокойствие, се установили в умерените горски ширини и нарекли мястото провинция Верн.

Лили се питаше дали един ден и тя ще има своя вила на някоя слънчева поляна във Верн или ще предпочете напрегнатия живот на акадите. Сякаш прочел мислите й, Луис напомни, че все още не е регистрирала намеренията си.

Всеки студент, който след завършване на образованието си смяташе да работи извън Академията, трябваше да се регистрира в съответния Провинциален център, разположен на пътя към Входната точка. Заявките даваха възможност на роботите да построят навреме къща за новия жител на планетата.

Всеки гражданин на Верн от своя страна трябваше да работи по избрана от него тема, като периодично отчита резултатите. Тези, които не успяваха да започнат или довършат собствени проекти, получаваха задания от останалите светове.

Ботаниците най-често работеха за Звездна градина, историците и психолозите — за Божата планета, математиците и физиците за Хайтек, химиците — за Бойна звезда. Архитектите получаваха задания от всички планети, което им даваше възможност да налагат определени стилове. Художествените творби се търсеха най-много от Земята, докато философските прозрения рядко напускаха собствената им планета.

— Административните длъжности в Провинциалния център на Верн също се вкарват в списъка със заявките — беше пояснил Луис.

— Искаш да кажеш, че можеш да изтеглиш длъжността „Кмет на Верн“? — учуди се тогава Лили. Стори й се несериозно, но той й обясни, че това е единственият начин да имат административно ръководство на провинцията, тъй като никой не искал да се занимава с тези дейности.

— А в Аполония? И те ли теглят чоп? — поинтересува се Лили.

— Не, те държат на древната демокрация или поне така, както си я представят. Всяка гилдия си избира представител, който да участва в Съвета на Аполония. Когато някой има проблем, той го поставя пред съответната гилдия. Ако там не може да бъде решен, се свиква Съветът, а при заплетени случаи, чувал съм, били свиквани и общи събрания на гражданите.

— С такава структура не губят ли твърде много време в разисквания? — продължаваше да разпитва тя.

— Напълно си права — потвърди той. — Затова са си построили достатъчно голям амфитеатър, където да заседават. Трябва да им признаем, че понякога разискванията са по-добри от драматичните представления. Пожелавам ти да имаш път натам. Ще ти бъде интересно.

Двамата продължиха да обсъждат инцидента с кокилите на Крас. Срещата се бе оказала толкова съдбоносна, че Луис отказваше да повярва в случайността.

— Ще се постарая да си припомня всеки детайл от онзи ден — заяви накрая Лили. — Но само, за да те убедя, че грешиш, акаде.

* * *

„Ний сме воини на света,

Силата ни е сестра.

Всекиго ще победим,

щом като работим в тим.“

— Подравнете редиците, кукли! — крещеше отстрани на колоната полковник Затура. Правеше го по-скоро по инерция, отколкото по необходимост, защото ротите се движеха в лек тръс и доста стройни редици, като продължаваха да напяват.

Тери безропотно пригласяше, спазвайки реда в кадетския корпус. Този ден имаха общи занятия с редниците и беше въпрос на чест да се представят по-добре от тях. Още повече, че на полковник МакВали му предстоеше повишение и синът му бе задължен да се представи по най-добрия начин.

Задължен… През цялото време, откакто се беше върнал на Бойна звезда, тази дума го преследваше. Бяха изминали две години от Разпределението, считано по Земния календар. Тук строго се придържаха към него, въпреки че планетата правеше годишната си обиколка за 618 дни — около 20 земни месеца.

В първите месеци след завръщането се чувстваше ужасно — занятията му се струваха непосилни в частта за физическа култура и първобитни в частта за умствената. С времето успя да се адаптира — доколкото изобщо бе способен на това — и дори понякога сутрин със задоволство се наслаждаваше на загорелия млад мъж, който му смигаше от огледалото.

Раменете му не бяха вече така слаби, както когато се върна от Земята. Без да напълнява, тялото му бе станало жилаво и издръжливо. Смяната на каскообразната прическа с много по-функционалната „окосена ливада“ откриваше лицето му и властната строгост на тъмните очи. Забеляза, че униформата му отива и с удоволствие се разхождаше в нея дори когато имаше право да ползва цивилно облекло.

Баща му, от своя страна, сметна, че това е още едно доказателство за неговото призвание и не пропускаше да го спомене в разговор с Командването. Макар и с неохота, Тери трябваше да признае, че баща му помогна той да бъде насочен направо към кадетския корпус без да държи входящите тестове. От този миг нататък той беше задължен да се справи.

Знаеше, че някъде зад него са братята Ромули. Крас и Неро се бяха справили блестящо със силовите тестове, но се бяха провалили на останалите. Затова все още бяха в частта на редниците, които буйно ревяха войнишките частушки, сякаш се опитваха с гласовете си да избутат и отстранят от пътя нафуканите кадети.

Отначало Тери се опитваше да се държи приятелски с редниците. Разговаряше с тях като с равни, отнасяше се с разбиране към затрудненията им, съгласяваше се на малки отстъпки в общите занимания. Скоро разбра, че ненавистта между двата корпуса беше част от играта. От този момент никой в Академията не си беше позволил да нарече Тарзан МакВали лигльо или слабак. Той стана суров и безмилостен като останалите кадети — какъвто беше всеки военен спрямо подчинените си. Когато имаха затруднения им крещеше, в общите занимания ги оставяше отзад и без привилегии. Но най-безпощаден се оказа кадет МакВали по време на стрелбите, където лично прострелваше с иглотрона провалилите се. А откакто бе дошъл в Академията, никой друг не бе успял да спечели състезание по стрелба.

„Няма миг за нас покой,

готвим се да влезем в бой.

Смело ний напред вървим

всеки враг ще разгромим…“

Движеха се по обратния път към Академията — една огромна подскачаща зелено-сива гъсеница от уморени и запъхтени млади мъже. Полковник Затура продължаваше да крещи, убеден, че виковете му вдъхновяват и поощряват момчетата. Тери гледаше безполезното му суетене и почти си представяше полковнишките хвалби на предстоящия банкет на Академичното командване. Реши, че ще бъде забавно да присъства. Баща му щеше да уреди това.

Конан МакВали продължаваше да бъде един от най-успешните командири. Доказателството беше неотдавнашен указ на Главнокомандващия за произвеждането му в генерал. Скоро, много скоро той щеше да стане част от управлението на Бойна звезда. Бъдещето на кадет МакВали изглеждаше окончателно предрешено.

* * *

За разлика от Бойна звезда Хайтек не принадлежеше към първоначално заселените светове. Обособяването му се оказало едно добро решение за технократите, защото теоретиците и творците на Да Винчи отказвали да припознаят интелектуалните им занимания наравно със своите, а чиновниците в земните институции, гръмко назоваващи себе си „управленски елит“, често ги разглеждали само като „майсторите на роботи“. Тъй като самата роботизация все по-често ставала тема на спорове, прехвърлянето на роботите и техните майстори в отделен свят бил най-разумният изход за всички в онзи момент.

Век по-късно мнозина от противниците на технократите щели да отчетат изолацията им като грешка. Светът на Хайтек събрал умовете, осигуряващи техническия напредък на цялата цивилизация. Инженери, програмисти, приложни физици и химици; технически гении и несломяеми експериментатори, специалисти в поддръжката на транспортни и комуникационни системи и, разбира се, разработчици на нови технологии — отдавна никой не си представяше оцеляването на човешката раса без тях. Поръчките никога не секваха, а връзките на планетата с Индустриалните луни бяха по-силни от тези на всички останали светове.

Хайтек беше свят, с който се съобразяваше дори Земята.

За всички, които следяха отблизо живота и развитието на обществото там, беше ясно, че е въпрос на време някои от жителите й да преоткрият най-зорко пазената тайна: тайната на Тунелите.

Когато пристигна на Хайтек, Оливър знаеше със сигурност, че далеч не е единственият, който се опитва да намери решение на задачата с тунелните трасета. Земята се беше погрижила да запази за себе си откритието на своите Пионери. Всички документи, записки, дори легенди, свързани с тях, бяха унищожени или преработени така, че да не дават никаква полезна информация на евентуалните читатели, зрители или слушатели. Самата поддръжка на Тунелите беше силно роботизирана, а там, където се налагаше намеса на човешки фактор, знанията се предаваха по наследство, ограничени в тясната общност от няколко фамилии. Така всеки, който се захванеше с тунелите, трябваше да започне от нулата. Или още по-отдалече — защото никой не пазеше първоначалните параметри и изходните позиции за пътуване през пространството.

В Теоретичната библиотека Оливър беше открил, че идеята за пресичане на пространството чрез използване на „червейни дупки“ е вълнувала хората още в предкосмическата ера — във времена, когато човечеството си било самодостатъчно и било заето предимно с намиране на начини да освобождава паметта си от лавинно растящите количества информация, както и да минимизира физическите усилия за извършване на каквато и да било дейност. В резултат възникнали роботехнологиите, мозъчните екстеншъни, виртуалните градове и още много екстравагантни решения на тогавашното общество.

Част от тях Земята ползваше и до днес: истеричните усилия за глобално следене на всяко човешко същество, влязло през Входните точки или родено на планетата; шизофренните виртуални ваканции, центровете за усъвършенстване на вида, доблерите[1]…

За съжаление всички тези усилия по фетишизиране на комфорта, външността и социалната адаптивност на индивида довели до почти пълна незаинтересованост към други направления в развитието на човечеството — както в научно, така и в културно отношение. Темата за червейните дупки постепенно се пренесла от научните лаборатории в научната фантастика, а тя от своя страна била изтласкана от приказните истории на фентъзи културата, тиражирани в писмен и мултимедиен вид.

Оливър така и не намери онези книги, които — както твърдеше легендата — вдъхновили малката група астронавти за откриване на Тунелите. Забравени или забранени — тайнствените творби бяха изгубени за човечеството.

Затова сега седеше на бюрото в очакване на резултати от поредната симулация. Моделите, които Луис му беше дал при срещата им на Земята, бяха колкото конвенционални, толкова и необичайни. Кристално точният математически апарат, който беше използвал за създаването им, изискваше доста усилия за изграждане на симулационни програми.

Оливър беше използвал помощта на стажанти, за да спази графика на тестовете, който двамата с мат-акада бяха изготвили. Изпращаше периодично резултатите и обобщенията, но рядко получаваше отговор на писмата си. Сякаш приятелят му се беше отдал изцяло на новата си страст, историята — и бе забравил за общия им проект.

На страничния сензорен екран замига светлинна индикация. Оливър хвърли последен поглед върху продължаващата симулация, изключи дисплея, на който я следеше и с неудоволствие свали мъглата на изолатора. Отново беше видим за останалите.

Напоследък всички ползваха силовите прегради с различна степен на прозрачност и пълна шумоизолация. Патентът беше на урбаничния инженер Йава Хадид. Идеята се оказа изключително подходяща при изграждане на нови служебни помещения и сгради. Вече нямаше нужда от проектиране на всяко отделно помещение или кабинет, от изчисляване на допустимия брой хора в тях, от изграждане на допълнителни зали за заседания и срещи. Работното пространство се прекрояваше в движение, в зависимост от нуждите на момента. Екипите, които се събираха за анализ и разбор на проектите, си ограждаха периметър и вътре спокойно дискутираха напредъка и идеите си, без да пречат на останалите. Всеки от работещите можеше да се изолира от общото помещение, като вдигне съответни прегради около работното си място. Шумоизолацията беше двустранна — така досадният служебен шум изчезваше, а изолираният можеше да слуша на воля любимата си музика с максимално поносимите за ушите му децибели. Всички предпочитаха груповите прегради да са полупрозрачни, докато индивидуалните обикновено се оставяха напълно прозрачни, за да се запази визуалният контакт с колегите в помещението. Всеки обаче имаше право да ги замъгли до степен на пълна непрозрачност винаги, когато сметнеше това за необходимо. Оливър се хвана, че напоследък работеше в доста „мъглива“ обстановка.

Бързо откри посетителя си — младата червенокоса жена се открояваше на фона на почти монохроматичната обстановка. Беше облечена с елегантен костюм в златисто и блуза с цвета на косата й. „Никога няма да се промени“ — усмихна се Оливър наум. Изправи се, за да я посрещне.

— Още ли не си готов за тръгване? — запита тя вместо поздрав.

Той я погледна изумено:

— Ще ходим ли някъде?

Червенокоската поклати укорително глава, но погледът й говореше, че развитието на разговора не е неочаквано за нея.

Оливър напрегна мисълта си за дадени обещания. Много му се искаше да попита органайзера, но знаеше, че Енвидия наистина ще се разсърди.

Съпругата му беше единствената и поради това — доста разглезена дъщеря на прочутия полихимик Хабер Лунг. Беше се запознал с нея при пристигане от Земята. Момичето с огнени коси в чакалнята на Входната точка се взираше с преценяващо око във всички новоразпределени, но най-вече в онези, които идваха от Училището на Земята. По неясни за близките й причини тя харесваше всичко, свързано с планетата-майка. Според нея образованието, което се получава там, бе по някакъв начин по-добро от онова, което тя самата бе получила на родния Хайтек. Затова се бе постарала да се омъжи за… подходящ чужденец.

— Трябва да изчакам резултатите — каза Оливър, опитвайки се да печели време.

— Ти никога нямаш време за друго, освен за работа! — избухна Енвидия. — Забелязваш ли изобщо, че ние съществуваме? Аз, Мая, Арон…

Оливър нежно сложи пръст върху устните й. Споменаването на децата предвещаваше един от онези безсмислени семейни спорове, от които нямаше нито полза, нито резултат — ако не брояха вдигането на адреналина.

— Защо си губиш времето с нещо, което знаеш, че няма да се получи? — заяде се тя, без да подозира как в този момент използва една от непреходните фрази на недоволните съпруги, принудени да делят мъжете си с ирационалните им лични занимания.

— Този път ще се получи, Ени — отвърна Оливър. — Включили сме нови хора, обменяме информация, работим по съвсем нови варианти…

— Стига, Оли, не се залъгвай! Вие сте аматьори, дори не знаете откъде да започнете!

— Донякъде си права — той не се засегна от думите й. — Все още нямаме идея как телата ни преминават през тунелното пространство без да се разкъсат. Но симулациите ми стават все по-точни и скоро ще имам уравненията на самите тунели, убеден съм!

— Скоро, значи? — погледна го скептично огненокосата му любов. — Да не би да си успял да излезеш на изходните координати?

Той седна и включи дисплея. Симулацията бе завършила и резултатите стояха на екрана.

— Все още не мога да изляза там, където искам — каза, след като прегледа цифрите. — Поне не всеки път, когато го искам.

— Нестабилност на тунела, нестабилност на траекторията и… разпад на пасажерите — страхотен напредък, скъпи мой!

— Подигравай се колкото си искаш — вдигна рамене съпругът й. — Но решението ще дойде скоро и то ще бъде толкова просто, че всички ще се чудим как не сме го виждали преди!

Докато говореше, беше изключил работните екрани и компютрите, но преди това успя да надникне в органайзера си: поредната вечеря в централния район, в един от така наречените „екзотични“ ресторанти, където — според анонсирането им — се предлагала храна, характерна за определени региони от Земята преди Разселването. Още една традиция, наложена от Учителите. Истината бе, че никой от жителите на новите светове не би могъл да потвърди дали е хапнал „тайландска“ или „италианска“ кухня, защото както рецептите, така и продуктите за тях отдавна не съществуваха, дори на Земята.

Енвидия си падаше по ястия, предлагани като „индийска кухня“ — вероятно, защото бяха ароматни и агресивни на вкус. Оливър привикна с изтръпването на небцето. За ужас на съпругата си, която се срамуваше от липсата му на стил, той бе открил свой начин за преглъщане на лютивите хапки: каничка червено вино. Тази напитка единствена бе запазила традиционния си вкус и въздействие през вековете. Времето не бе променило нито продукта, нито начина на обработване, а въздействието му бе все така вдъхновяващо, както преди хилядолетия. Единствената разлика бе, че както и хората, виното се беше сдобило с нова родина — Звездна градина. Говореше се, че някои от божиите хора също се занимавали с производството му, но в новите светове не гледаха с добро око на аматьорите.

— Искаш ли да повървим пеша? — обърна се господин Терв към съпругата си, докато гардеробиерът с леко скърцане спря пред тях. Връхните им дрехи се поклащаха върху услужливо протегнатия манипулатор.

Изчака съгласието на жена си и зададе маршрута на мобила им. След петнадесетина минути машината щеше да си бъде в къщи, а те щяха да повървят през пешеходните алеи.

Оливър се надяваше разходката на открито и каничката червено вино да го дарят с прозрение. За пореден път си помисли, че животът е просто една поредица от „if-then-else“[2] конструкции.

* * *

Празненството на Академичното командване започна както винаги навреме и с досадно дълга встъпителна церемония. С годините всеки от командващите добавяше свой детайл, така че тя ставаше все по-дълга и натруфена.

Твърдеше се, че преди идването на учителите от Земята, церемонията изглеждала по съвсем различен начин. Те обаче вмъкнали така наречените „елементи на академичност“ — произнасяне на високопарни слова от „специални гости“, етикет за обличане и поведение, педантично спазване на незначителни детайли и т.н. — все неща, които на пръв поглед изглеждаха безсмислени в простия свят на военните. Но фактът, че учителите от Земята бяха наложили традиция да бъдат канени на академичните празненства, въпреки че бяха цивилни и не преподаваха в Академията, а в Училището за общо образование, където се извършваше Разпределението — този факт сам по себе си говореше за произхода и целта на наложения протокол.

Когато генерал МакМилин — сегашният командващ Академията, най-после вдигна началния тост, гостите го посрещнаха с облекчени възклицания. С неочаквана бързина насъбралото се множество се пръсна по залите — повечето се насочиха към студения бюфет и бара, но имаше и такива, които предпочетоха залата за танци.

С чаша бяло вино в ръка генерал Алкана Мартис бавно обхождаше пространството и с небрежен поздрав отговаряше на онези, които се опитваха да я спрат. Беше висока, суха жена над петдесетте, с къса прошарена коса и втренчен поглед на иначе красивите очи. Беше първата жена-член на Генералния щаб в историята на Бойна звезда. До преди петдесетина години подобна кариера била немислима, но сега продоволствената част бе поверена именно на нея. Мнозина от подчинените й твърдяха, че женското в нея се изчерпвало с физиката и името, но всички признаваха, че действията й са по-ефективни от тези на нейните предшественици.

„Ама че щуротии! — възмущаваше се наум тя, докато главата й усмихнато кимаше на някакъв мазен учител. — Държим се като клоуни заради няколко цивилни идиота, които дори не трябва да бъдат тук! Налагат ни собствената си лайняна цивилизация, за да не се види колко непотребни са самите те! И това отвратително безцветно вино!“ — при последната мисъл погледна с неприкрито отвращение чашата с бледожълтеникава течност. С много по-голямо удоволствие би пийнала от тъмнокехлибареното питие, което предпочитаха в щаба и което — по неведоми причини, етикетът беше определил като неподходящо за дами на прием… „Като че ли дамите извън приемите са друга раса“ — отново наум се тросна тя.

Алкана не си падаше по празненствата на Академичното командване не само заради безумния, според нея, протокол, но и защото не обичаше да разисква служебните дела в подобна обстановка. А това бе почти неизбежно на такива събирания. Е, този път беше дошла от любопитство.

От седмици дъщеря й заедно с приятелките си бяха изоставили планиране на бъдещето след Разпределението и бяха обзети от нова мания — младия кадет МакВали. Винаги, когато ги видеше в къщи, момичетата си шушукаха или обсъждаха шумно колко красив и интелигентен младеж бил, къде и с кого са го видели предишния ден и… още куп глупости, които само умовете на тийнейджърки можеха да родят. Повече от излишно беше да се споменава, че до една бяха влюбени в него. Както винаги практична, Алкана реши да се увери лично в достойнствата на това чудо на момичешките мечти.

Тя и Конан МакВали се познаваха още от Академията. При едно учение бяха попаднали в противникови отбори и групата на Алкана бе заловила самонадеяния десантчик още в първите часове на играта. Никога нямаше да забравят упорството и невероятния риск, които бе поел, за да се измъкне. Риск, който можеше да му коства живота. Случилото се ги сближи, защото тя се възхищаваше на смелостта и решителността му, а той оцени изключителния й усет в тактическите упражнения. След завършването двамата поеха по стълбата на оперативната кариера, запазвайки приятелството си през годините.

Откакто бе станала член на командния щаб, Алкана се притесняваше да се обажда на Конан. Фактът, че го бе изпреварила в кариерата, я караше да се чувства неловко. Зарадва се, когато разбра за предстоящото му повишение и сега се оглеждаше с надежда да открие него и сина му. Те щяха да я спасят от безцелното мотаене из салона.

Беше застанала на входа на залата за танци, защото според нея това бе мястото, където бе най-вероятно да се открие един млад човек. Смяташе, че ще го познае, особено ако прилича на баща си. Докато напразно се взираше, дочу зад гърба си приятен баритон:

— Един танц, генерале?

Подобна фамилиарност за нея беше немислима. Лицето й се вледени и когато се обърна, със сигурност можеше да превърне в камък всяко стоящо насреща й същество. За щастие успя да познае мъжа, озъбил се в невинна усмивка.

— Полковник, виждам, че сте все така безразличен към собствения си живот — каза тя, докато му протягаше ръка за поздрав.

— Здравей, Алкана — отвърна усмихнато той.

Лицето й се стопли и тя отговори в същия приятелски тон:

— Здравей, Конан.

— Не сме се виждали отдавна — продължи МакВали. — Позволи ми да ти представя сина си, Тарзан МакВали, кадет втори курс.

— Радвам се да се запознаем, кадет МакВали — здрависа се официално Алкана с младежа. — Дъщеря ми често говори за Вас.

Тери леко се изчерви. Знаеше, че момичетата си падат по него. Беше виждал гимназистките, които го причакваха по пътя с измислени истории за развалени спидери, загубени ключове и какво ли още не. Той обаче не се интересуваше от тях, както не се интересуваше и от момичетата в Академията.

— Удоволствието е мое, генерал Мартис — отвърна протоколно той и виновно добави:

— Надявам се, че не съм засегнал по някакъв начин дъщеря ви.

Алкана се засмя:

— Не се притеснявай, кадет — каза тя, преминавайки от официален в приятелски тон. — По-скоро се притеснявам да не би дъщеря ми и нейните приятелки да са засегнали теб. Разпределението им е чак догодина. След него нещата си идват по местата, но докато сте ученици, всички вие, деца, сте малки непредвидими бомбички.

— Така е — потвърди баща му.

Гордееше се със сина си.

Отдавна бе минало времето, когато несъгласията между двамата преминаваха в шумни кавги. След като се върна от Земята, известно време Тери отбягваше всички. Ходеше със земните си дрехи и значка с надпис „Няма да се върна тук“, висеше в градската библиотека или на Входната точка. Конан нямаше да обърне внимание на последното, ако един приятел не му беше споменал, че Тери търси възможност да се върне нелегално на Земята, а оттам — както го беше уверил приятелят, смятал да замине за някой друг свят. Конан знаеше какво означава нарушаване на Разпределението: където и да беше, Разпределителните одитори щяха да го открият и да го пратят на индустриалните луни. С малко повече късмет и ходатайства полковникът можеше да прибере сина си след петнадесетина години.

За щастие, Тери не беше загубил контакт с майка си. Тя единствена успяваше да разговаря с него, макар много пъти да беше споделяла с Конан колко я тревожи непокорството на сина им. Но в онзи съдбовен ден, когато с измама беше успял да вземе ламина[3] за тунелен рейс, Раула го беше открила и прибрала у дома.

Конан никога не разбра какво си бяха казали майка и син. След тази вечер малкият бунтар се превърна в изрядния кадет МакВали. Похвалите за него валяха, а както Алкана, така и полковникът беше подочул за успеха на сина си сред момичетата. За съжаление той беше установил, че, без да бъде отшелник, синът му не си падаше много по този род забавления. Или може би не с тези момичета.

Защото понякога Тери получаваше писма. Идваха с тунелната поща и тогава синът му се затваряше в стаята си, изчезваше с часове, а когато отново се появеше, сякаш беше друг човек. Според полковника имаше само едно нещо, което бе в състояние да повлияе така на един мъж: жената. Но не всяка жена. Една определена, оценена като изключителна и незаменима, с други думи — тази, в която е влюбен мъжът.

Малка проверка на пощата му доказа, че е прав: писмата бяха от някаква Лили. Не бе успял да разчете цяло писмо — синът му очевидно владееше шифрирането отлично. Все пак с добра стратегия, търпение и малко блъфиране бе разбрал, че двамата са учили заедно на Земята и после тя била разпределена на Да Винчи. Това обясняваше поведението на Тери през първите месеци от завръщането му в къщи.

Засега Конан не смяташе да се намесва повече. Надяваше се проблемът да отшуми от само себе си. Разстоянието, заниманията, хората около тях, успехът — нещата в този живот бяха така подредени, че младежкото увлечение на сина му по това момиче нямаше шанс. Беше въпрос на време да се разделят.

Времето, което променя всичко.

Погледна отново жената пред себе си.

— Гледаш все така строго, както и преди — каза.

— Вярвай ми, много по-строго, отколкото можеш да си представиш — засмя се тя.

— Е, да, сега си щабен генерал.

Лицето му остана безизразно, но тя разбра:

— Ти изгуби няколко години на индустриалните луни.

— Не ме успокоявай, не съм дете!

— Не те успокоявам, Конан. Знам, че не трябва да ти го казвам, но предполагам, че вече си се досетил: това повишение не е случайно.

Той се намръщи:

— Какво искаш да кажеш?

— Престани! — тя поклати с укор глава. — Знаеш, че не съм ходатайствала за този указ, както и никой, когото познавам. Но… споменах за теб на Главнокомандващия, когато стана ясно, че Калиц иска да се оттегли.

— Мурмо Калиц? Външни операции?

Алкана кимна.

— Да не искаш да кажеш…? — в погледа му се четеше толкова искрена изненада, че тя само вдигна загадъчно рамене.

— Поврага, поврага, поврага! — Конан сграбчи генерал Мартис през кръста и я завъртя в ритъма на собствената си радост.

— Е, днес определено ще се танцува — промърмори тя и внимателно го избута към дансинга.

Кадет МакВали ги проследи със снизходителна усмивка и извади миниекипера си. Все още не бе отговорил на последното писмо от Лили.

* * *

Луис не разбра кога срещите с Лили се бяха превърнали за него в нещо повече от обсъждане на съзаклятнически идеи. Не си беше давал сметка, че докато я чака, все по-често стои пред огледалото, гледайки тъжно увеличаващите се бръчки и оредяващата коса. Никога не бе изглеждал младолик и никога — до този момент — това не бе било пречка за него. Напротив, беше му удобно студентите да го мислят за по-стар, защото, по неясни причини, се смяташе, че акадите трябва да са достатъчно възрастни, за да будят уважение у младежта. Той умееше да всява респект — дори с пословичната си разсеяност, която всички отдаваха на вечно заетия му с наука ум.

И сега, най-неочаквано, удобството на собствения му пиедестал бе започнало да тежи. Струваше му се, че Лили го възприема като старец, особено когато започваше да му говори в учтива форма. Ясно бе, че не може да си го представи в друга роля, освен академичната.

— Мдааа… За нея ти си като мегалитен комплекс, приятелю — каза той сам на себе си, докато се взираше в древните каменни глави, покрити с плоски каменни шапки[4], които изпълваха екрана.

За пореден път бе извадил от архива материали, свързани с така наречените нулеви цивилизации. На практика не можеше да намери достоверна информация за тях. Водели се като безследно изчезнали още по времето, когато хората не били изобретили електрическата крушка.

Съществуваха единствено легендите — къде писмени, къде предавани устно; къде истински, къде украсени и далеч от оригинала. На базата на тези легенди много учени, псевдоучени и писатели от предкосмическата епоха бяха построили своите теории, често свързвани с намеса на извънземен разум в зората на човешката история.

Всъщност, това бил най-удобният начин да се обяснят необяснимите гигантски каменни съоръжения, откривани по цялата Земя. Легендите на самите изследователи разказваха за загадъчни местни жители, които пазели тайните на предците, включително и писмени паметници, които изчезвали също така загадъчно, както и самите им притежатели.

В крайна сметка най-изучавани се оказали пирамидите. Те били и най-многобройни, а както се оказало — и пръснати из цялата планета. Гробници или религиозни храмове, астрономически обсерватории или маркери за космически площадки — пирамидите не преставали да вълнуват човечеството още от времето на създаването си, та дори и след Разселването.

Луис бе изчел толкова много за съмнителните каменни постройки, че бе готов да изложи своя собствена теория. На практика бе започнал да я пише, но още не бе регистрирал темата в Провинциалния център. Имаше някои колебания по отношение енергийните качества на пирамидите и си мечтаеше за експеримент, който да докаже или отхвърли тайнствените им сили.

За съжаление не само историята, а и археологията отдавна се беше превърнала в кабинетна наука. Нещо повече: от отделна наука, занимаваща се с паметниците на материалната култура, след Разселването археологията се беше върнала към началната си позиция на помощна историческа наука.

И ако все пак компютърните симулации бяха добър вариант за доказване или отхвърляне на определени исторически тези, то нито холографските архиви, нито виртуалните посещения, нито темпоралните музейни възстановки можеха да компенсират липсата на живо докосване до древния паметник.

Да не говорим за странните проклятия, с които бяха обвързани повечето пирамиди. Те го изпълваха с въодушевление и желание лично и на място да провери верността на твърденията. Истински или не, проклятията били оповестявани с определена цел. Понякога му се струваше, че е много близо до разгадаването на тази цел, но нещо — някакъв последен, заключителен елемент — все още му се изплъзваше. Нещо като изгубен пирамидон[5], който променя вида на цялата фигура.

Независимо дали Луис Варан осъзнаваше, пирамидите бяха привлекли вниманието му, защото криеха предизвикателство не само към историка, а и към математика в него. Старателно изчислените им пропорции, които бяха поразявали колегите му в миналото, караха и него да търси отговор на въпроси, които на пръв поглед изглеждаха безпредметни.

Защо отношението на дължината на основата към височината на Великата пирамида[6] даваше ½ p? А може би отношението не беше свързано с числото p, а беше просто 115/73? Или приблизителното 1,57534…? Имаше ли изобщо загадка при проектиране на пирамидите? Или напротив — невероятно прецизното им изпълнение бе породило легендите, свързани с цифри и размери?

Досега никой не бе успял да даде еднозначни отговори на всички въпроси. С увеличаване броя на проучванията за и върху пирамидите мистериите около тях само се множаха.

Как можеше да се тълкува например поетичната притча, която неотдавна бе изнамерил в раздела „Прашасала египтология“? Твърденията, че се отнася за строителите на Голямата тройка[7] никак не се връзваха с описанието на свещено езеро и остров насред него. Луис заповтаря текста:

— […] И когато водата изпълни очите им със синева, те напуснаха Мястото на доброто и обърнаха поглед към свещените [каменни] стълбове. Изрече тогава Са’ез: „Тук ще бъде Споменът за първата земя“. И когато излязоха от Свещеното езеро и краката им докоснаха твърдта, те въздигнаха ръце и запяха. От музиката камъните полетяха. Издигнаха се планините три, за да възкресят Града на боговете. Нетджеру Ше’ту събра лични люде и ги посвети в божествени тайни. И те се върнаха сред другите, изпълнени с жреческа сила. Тогава каза им Са’ез: „Бъдете светлината за онези, които мъдростта не са познали. Хем-нетджер[8] бъдете, верни на нас и на сина, що тука ще оставим, за да огрява пътя ви сред сенки на безумие.“ И като дариха заветите на храма, божествените се понесоха на север, където е домът на боговете. И островът божествен пак изчезна в морето на безредие, отдето бе се появил. И сложи се началото на Времето.

Знаеше, че древните египтяни вярвали в свещената раса нетджеру, от която били произлезли. Като всички народи на Земята, особено наследниците на велики империи, те се опитвали да докажат кръвна връзка със самите богове. Но защо в забравената притча боговете заминавали на север? Къде е бил митичният им дом?

— И този менторстващ Са’ез, който ужасно напомня по звучене бога на друг един народ[9] — многоброен, но внезапно изчезнал… Народ, който обитавал земи на север от Египет и Гърция. Не се ли наричаше най-дългата планина по онези земи Хем[10]? Или беше река?

Зададе си въпроса тъкмо в мига, когато Лили влизаше в стаята.

— Все още вярваш, че древните са притежавали познание, което ние, цивилизованите, сме изгубили, нали? — запита весело тя, дочула последните думи.

— Разбира се. И, ако трябва да сме точни, говорим не за вяра, а за факти.

— Ако трябва да сме точни, учените отдавна са постигнали съгласие, че в миналото Земята е посещавана от пришълци. Единственото, за което спорят, е: кои от героите в легендите са истински извънземни и кои са… плод на художествена измислица.

— Само не ми говори за атлантите — Луис направи физиономия на погнуса. — Темата за великата раса, която знаела всичко, е, меко казано, преекспонирана.

— Хмм… Не можеш да приемеш, че твоите любими египтяни са били научени да строят и да лекуват? Доказано е, че далеч не са били най-древната цивилизация. Не виждам нищо необичайно да са се възползвали от натрупаната мъдрост.

— Говориш като един от онези драскачи в Аполония — възмути се отново акадът. — Смесват Гилгамеш с Кетцалкоатъл, после пращат всички някъде из южните морета и ги давят, след това летящи чинии удобно ги спасяват.

Лили искрено се засмя. Така представени, легендите наистина изглеждаха абсурдни.

— И все пак: имало е богове и те са слизали при хората — отбеляза тя.

— Не, не, не, любезна моя! — Варан размаха предупредително показалец. — Хората са си измислили богове, които да вземат решенията вместо тях. И по-умните, родените водачи, са измислили как да държат тълпата в подчинение. Достатъчно е да отидеш на Божата планета, за да се увериш, че никой не слиза при жреците. Но те и до днес твърдят, че говорят с бога. Всеки със своя си бог. Излиза, че ведно с вярващите и боговете са сменили местообитанието си.

Изпаднал във философски разсъждения, Луис неволно почесваше малката си триъгълна брадичка. „Хмм… май и аз си имам пирамида“ — мина му през ума. Идеята го развесели: „Ето ти още една загадка: защо от векове предпочитаната форма на брада у мъжете е пирамидалната?“

И понеже Лили с недоумение погледна озъбената му физиономия, той повтори мисълта си на глас.

— Не съм сигурна, че различаваш стереометричните фигури, мат-акаде — закачи го тя. — Формата на брадата ти е по-скоро конусоидална.

— Щеше да бъде — поде шегата Луис, — ако формата на лицето ми имаше по-остър завършек. Но с този четириъгълник отдолу… Не мислиш ли, че заслужавам да си имам своя собствена пирамида? Макар и миниатюрна?

— В такъв случай няма да е зле да поддържаш по-добре ръбовете й — погледна го дяволито младата помощничка. — В момента са доста изтъркани и объркват хората. Допускам, че такава немарливост вреди и на енергията, която протича вътре в самата брада.

Луис се разсмя с пълно гърло и го направи така внезапно, че Лили подскочи. В следващия миг се смееше заедно с него.

— Знаеш ли, май си права — подхвана той, когато накрая и двамата се успокоиха. — Още утре ще се опитам да подкастря тези няколко косъма във формата на истинска пирамида.

— Ще бъдеш хитът на годината.

Той се вгледа в нея и лицето му отново стана сериозно:

— И, знаеш ли? Ти си гениална.

Погледът, който тя му отправи, бе въпросителен.

— Много често ние виждаме само онова, което искаме да видим — добави Луис, като се надяваше недоумението й да изчезне.

Тя кимна леко, но само за да го насърчи да говори. Очевидно бе получил прозрение, което намеците и метафоричните фрази не можеха да обяснят.

Акадът бе придобил навика да чете мислите на своите студенти по очите им. Разбра затруднението на Лили и се опита да бъде по-ясен:

— Онова, което каза за пирамидата и изтърканите ръбове, беше като проблясък, искра, която може да разпали най-сетне търсения от нас огън — патетичното многословие беше част от същността му, а поетът в него напираше неистово всеки път, когато погледнеше младата жена.

Той направи усилие и продължи с академичен тон:

— Заради изтърканите ръбове пирамидата изглежда като конус. Те променят фигурата. Или поне видимата част от нея. Може би стоим пред правилната фигура, но не можем да я видим като такава. Може би гледаме уравнението наобратно и затова не успяваме да го прочетем. Може би вече сме открили онова, което търсим?

Погледна я с надежда, сякаш очакваше тя да отговори положително и да му покаже решението, което търсеха от толкова време.

Лили само отмести очи от малкия алабастров сфинкс, в който се беше вторачила. Имаше навика да вперва очи в определен предмет докато слуша. Сфинксът беше ръчна изработка, подарък на ист-акада от някакъв землянин като благодарност за изключително добра поръчкова студия. Прекрасен обект за концентрация. И за завист от останалите историци и археолози.

— Каквото и да сме открили, ние още не сме стигнали до него — отбеляза замислено тя. — Виждаме само конуса, Лу. И нямаме представа дали по него изобщо има следи от ръбове.

Лу? Сърцето на Луис заблъска с всички сили в гърдите му. Усети, че кожата му настръхва, а в стомаха плъзнаха онези незнайни буболечки, които едновременно вледеняваха и изгаряха, предизвикваха в цялото му тяло неназовима сладка слабост и блокираха разумните му клетки.

— Добре ли си? — разтревожи се Лили.

Лицето на акада внезапно бе почервеняло и й се стори, че му е трудно да диша. „Не трябваше така да пресичам ентусиазма му“ — укори се тя вътрешно, а на глас допълни:

— Извинявай, изказах се неподготвена. Ще прегледам отново всички факти. Ще направя сравнителни анализи — може наистина да сме пропуснали нещо важно.

— Не се тревожи. Добре съм, а и ти за нищо не си виновна — Луис се опита да я успокои.

„Лъжец!“ — възропта сърцето му.

„Студентка и преподавател — недопустимо е!“ — защити го разумът. И понеже сърцето продължаваше възмутено да тропа, настоявайки на своето, разумът добави: „Не виждаш ли разликата във възрастта? Та тя е дете!“.

„Няма възраст за любовта!“ — не се предаваше сърцето.

„Но тя милее за друг…“ — напомни разумът.

— Е, аз ще тръгвам — каза Лили. Преподавателят й видимо се чувстваше зле. Тя го посъветва да си открадне малко време за почивка и побърза да излезе.

Останал насаме, Луис тъжно се усмихна. Тя дори не можеше да заподозре борбата, която се водеше вътре в него. „Видяхте ли какво направихте? Изгонихте я!“ — смъмри той враждуващите. За момент и разумът, и сърцето млъкнаха, признавайки вината си, но няколко минути по-късно, когато достолепният учен неволно поглади брадичката си, те отново подеха безкрайния си спор.

* * *

Когато каза, че ще прегледа всички факти, Лили наистина възнамеряваше да го стори. Прибра се бързо в малкия студентски апартамент, поръча на кухненския робот крем супа и печени зеленчуци и с голяма чаша сок се настани пред компютъра. По навик влезе в библиотеката с паролата на Луис — имаше секции, за които достъпът на студенти беше ограничен — и се зарови в купищата препратки. На няколко пъти й се стори, че материалите, които беше чела преди, бяха по-обемисти от тези, които изваждаше сега на екрана. Сякаш липсваха факти. Тъкмо реши, че си въобразява и вероятно е пропуснала да индексира някои от използваните материали, когато системата й поднесе… празна статия.

Ставаше въпрос за студия, свързана с Теорията за кухото ядро. Твърденията на автора — Лили много добре ги помнеше, защото доказателственият апарат й се стори ненаучен — бяха, че една от пролуките, през които се стига до кухото ядро на Земята, се намира под прочутата Велика пирамида. Зачуди се дали само пирамидата бе причина за филтриране на информацията. Идеята за кухо ядро през хилядолетията неизменно се свързвала с наличие на разумен живот под Земята.

Не помнеше кой пръв изказал предположение, че в недрата на планетата могат да живеят хора. Писатели-фантасти[11] от предкосмическата епоха запращали там динозаври и изгубени цивилизации, изграждали утопични общества и плашели с кръвожадни канибали. Диктатори като Хитлер се опитвали да създадат затворени, расово селектирани, високотехнологични общности, които да властват над света по подобие на легендарните атланти.

Но мисълта за подземни светове вълнувала човеците хилядолетия преди това.

Всички религии твърдели, че под Земята се намира царството на мъртвите. Според някои там отивали само лошите, според други — всички мъртъвци. Какво бе накарало хората от различни епохи и култури да вярват в съществуването на подземно общество?

Лили се замисли. Ако погребването на телата можеше да обясни защо в дълбините на планетата се крият владенията на мъртвите, то оставаше непонятно как култури, вярващи в прераждането и героизацията, също са били обсебени от идеята за човешко и божествено присъствие под земната твърд. Древна легенда разказваше за невероятния музикант Орфей, отломка на отдавна изчезнал народ, който слязъл под Земята да открие изгубената си любима. Направил го не без помощта на боговете.

Тази легенда не беше единствена. Приказната памет на човечеството бе съхранила многобройни разкази за срещи с „долната земя“.

Въпреки литературните намеци археолози и геолози бяха обявили от векове кухото ядро на планетата за нелепа хипотеза. Материалите по темата се възприемаха като предмет на история на науката. Затова беше странно някой да поиска да изтрие или забрани подобна безобидна литература.

Дали люлката на човечеството наистина бе куха отвътре? Нима предназначението на Великата пирамида бе свързано с проходи към земното ядро? Бяха ли те част от Тунелите? Това ли бе тайната, която земляните пазеха толкова ревниво?

Въпросите се трупаха.

По природа Лили беше анализатор. Вярваше в силата на логиката и се отнасяше подозрително към всичко, което й противоречеше. А за празната страница, която бе отворила, липсваше логично обяснение. Това я накара да потърси отговор.

Като начало се опита да установи дали причината е в хипотезата, която защищаваше авторът. Оказа се, че повечето материали, свързани с отдавна отхвърлената теория, са налични и достъпни. Кръстосаното индексиране с Великата пирамида обаче доведе до отваряне на още празни страници. „Топло, топло!“ — помисли си Лили, спомняйки си старата игра, която децата на Звездна градина толкова обичаха. Едно от тях скриваше предмет, а останалите трябваше да го намерят. Ако се приближаваха до предмета, чуваха „топло, по-топло, горещо“, а ако се отдалечаха — „студено, по-студено, мразовито“. И ето че сега тя се беше доближила до отговора, но кръстосаното индексиране бе само една крачка. Трябваше да извърви и останалите.

Докато се колебаеше дали да заложи на строежа на пирамидите или на историята, свързана с тях, си спомни материалите, които изглеждаха филтрирани. Не можеше да избие от главата си мисълта, че е изваждала по-разширени текстове от същата тази библиотека.

Но тя ползваше единствено собствения си акаунт и този на акад Варан. Възможно ли бе…?

Без да очаква особен резултат, влезе със собственото си име и парола. Потърси същите статии и почти не повярва на очите си! Студентката Лили Йерба имаше повече права от историка-преподавател!

Откритието я обърка повече, отколкото очакваше. Реши да не избързва с изводите. Зададе статиите за анализ по ключови думи и докато чакаше резултатите, умът й прехвърляше вероятни решения. Възможно ли бе Луис да е открил някоя от тайните, заключени в управленческите сейфове на Земята? Слуховете, че Междуградският конклав разполага със секретна библиотека за миналото на човечеството, бяха измежду любимите теми на конспиративните маниаци.

— Кой може да ми помогне да проверя евентуални промени в правата на библиотечните потребители? — запита се тя на глас.

— Достъпът до данните е строго сертифициран — отговори й електронният асистент, приел, че запитването е отправено към него.

Лили се усмихна. Беше си намерила помощник.

— А кой притежава сертификати за достъп до данните? — реши да поразпита тя. Очевидно бе, че машината знае повече за порядките и оторизациите.

— При неспазване правилата или процедурите за изтегляне на информация, промените се извършват от медисървърен клъстър Либрогард.

Неспазване на правила и процедури ли? Лили се притесни да не би поради незнание да е нарушила някакво правило, злепоставяйки по този начин любимия си преподавател.

— Има ли статистика на прегрешилите? — запита колебливо тя.

— Да, такава секция е дефинирана в лог-архивите на библиотеката.

— Достъпна ли е за мен?

Асистентът се забави няколко секунди с отговора:

— Достъпът е възможен само за преподаватели и персонал, изпълняващ административни отговорности.

— Страхотно! — Лили все повече се обезкуражаваше. Нима нямаше нито един човек, когото да помоли за лична услуга?

На Звездна градина хората често си оказваха помощ, без да искат нещо в замяна на направената услуга. Вече беше установила, че жителите на Да Винчи не стават толкова близки, поне не по този начин. Но пък всеки от тях притежаваше вродената добронамереност на твореца.

— Конкретизирай! Кои са хората с достъп до лог-архивите? — продължи да разпитва тя.

Този път отговорът дойде незабавно:

— Експертна група учители, ръководителят на Академията, кметът на Верн, членовете на Съвета на Аполония.

Учители! Отново учителите! Тези земляни си вряха носовете навсякъде, като че ли другите светове им бяха подчинени. Лили си спомняше как на Звездна градина те обикаляха фермите под предлог, че се интересуват от учениците си, а всъщност изготвяха непонятни статистики за състоянието на всяко имение. Говореше се, че ползвали забранени устройства за нарушаване личното пространство на жителите, но никой не бе успял да докаже тези твърдения.

Тук, на Да Винчи, учителите бяха още по-безогледни в намесата си в чуждите дела. Мотаеха се из Академията без регистрирани цели и пълномощия, разпитваха преподаватели и студенти за разработките им, оглеждаха творбите и често си изпросваха по някоя картина, разказ или дори холопиеса като подарък. Заети със собствените си идеи и планове, жителите на Да Винчи рядко се интересуваха какво се случва с техните подаръци. Както артистите, така и учените възприемаха интереса на учителите като признание за собствените им усилия и талант.

Но ако интересът към нещата, които се създават, беше обясним, за Лили оставаше непонятен интересът към архивите с неправилни заявки. Каква връзка имаше работата на учителите с грешките, които допуската студентите при търсенето на информация? Думите на електронния асистент събудиха любопитството й по отношение на правилата. Кога и как машината Либрогард решаваше, че има нарушение? Кой беше вкарал алгоритмите на процедурите за достъп? И, по-важното: кой беше дефинирал тези алгоритми?

Въпросите я затрупаха и тя реши, че има нужда от почивка, за да ги осмисли. Поръча на електронния асистент гореща ароматна вана, но преди да се отдаде на отпускащото й действие, седна отново пред екрана и въведе заглавието на новата си курсова работа: „Лингвистични измерения на икосиадро-додекаедричната хипотеза[12] на Гончаров-Чимуазу“. Макар да не бе наясно с алгоритмите и правилата, нещо й подсказа, че без добра аргументация за отваряне на статиите може да я сполети съдбата на преподавателя Варан.

Малко по-късно, отпуснала се в ароматната вода, младата жена си набеляза план за действие, в който влизаха едно кодирано писмо до Бойна звезда и една разходка до плажовете на Аполония.

[1] От англ. double (двоен, удвоен) — да не се бърка с доплер и доплеров ефект. — Б.а. ↑

[2] If-Then-Else — „Ако-Тогава-Иначе“ — конструкция или оператор за условие в езиците за програмиране. — Б.а. ↑

[3] От лат. lamina (плоча, монета). — Б.а. ↑

[4] Алюзия за каменните фигури от о-в Пасха. — Б.а. ↑

[5] Камък на върха на пирамидата, който по същество представлява една малка пирамида. Любителите на мистерии често спекулират с липсващия връх на Хеопсовата пирамида. — Б.а. ↑

[6] Навсякъде в текста под „Велика пирамида“ се визира Хеопсовата. — Б.а. ↑

[7] Тук и навсякъде в текста под „Голямата тройка“ се визират пирамидите на Хефрен, Хеопс (Хуфу) и Микерин, намиращи се на платото в Гиза. Терминът не е общоприет. — Б.а. ↑

[8] От hem-netjer (слуги на боговете) — староегипетска жреческа каста. — Б.а. ↑

[9] Визира се тракийският бог Сабазий. — Б.а. ↑

[10] Етимологичната асоциация е лична, не почива върху проверени научни факти. — Б.а. ↑

[11] Измежду най-известните книги по темата са тези на Жул Верн, Едгар Алън По, Хърбърт Уелс. Идеите им са филмирани многократно. — Б.а. ↑

[12] Според икосиадро-додекаедричната структура на Земята (ИДСЗ) повърхността на планетата се оказва покрита от икосиадър, състоящ се от 20 равностранни триъгълника с дължина на страната около 7000 км или от додекаедър, състоящ се от 12 петоъгълника. Всеки триъгълник може да се раздели на 9 еднакви триъгълника, които представляват подсистемите му. — Б.а. ↑

Мъгливият остров

Когато чу, че я разпределят на Божата планета, Касиопея усети върху себе си поглед, изпълнен с неприкрита омраза. Огледа се. Беше й трудно да повярва, че погледът е на Мери-Ан. От една страна, защото не разбираше с какво би могла да предизвика подобно чувство, а от друга — защото самата Мери-Ан бе прокламирала многократно, че нейният бог значи любов.

— Може би по някакъв начин се чувства застрашена от теб — беше й прошепнала Барби, която никога не бе симпатизирала на смуглата богопоклонничка. Смяташе я за страхлива и лицемерна.

Каси бе израсла сред безгрижното общество на творци, чиято основна грижа бе да представят новото си произведение по подходящ начин. Лицемерието в нейния свят се свеждаше до задължителните ръкопляскания и одобрителни възгласи при първоначалното представяне. След него авторът така или иначе научаваше истинското място на своята творба. Критиките — устни или писмени — винаги стигаха до него, заедно с имената на рецензентите. Никой не обръщаше внимание на анонимни мнения. В Аполония считаха, че един творец се изразява чрез всяка дума, нота или щрих — включително и когато рецензира свой събрат. Да търсиш анонимност означаваше да се съмняваш в собствения си талант. Макар и с други критерии, учените от Верн споделяха това мнение.

Да Винчи беше свят на изявата. Анонимността в него беше равнозначна на бездарност.

Затова на Касиопея й беше трудно да проумее света, в който попадна. Там анонимността не беше недостатък, тя беше поощрявана.

Още с излизането си от Входната точка, тя получи идентификационен номер и направление. От този момент се превърна само в още един жител на планетата. Никой не търсеше мнението й, защото то беше без значение. Единствено думите на жреците бяха приемани сериозно. Те определяха правилата в гъсто населения религиозен свят.

Божата планета бе единствената, на която Академията не беше една. Наистина, Училището, което даваше общото образование на младите хора и завършваше с разпределението им, беше едно-единствено и в него преподаваха учители от Земята — както във всички останали светове. Но за специализираното обучение след Разпределението всяка религия бе изградила своя Академия, в която да подготвя „своите“ вярващи за житейския им път.

Хората на планетата бяха разделени — както някога са били на Земята, а може би и по-силно, защото преди Разселването на Земята е имало както вярващи, така и невярващи. Последните със сигурност са се опитвали да се сближат със себеподобните си. Но в света, в който бе попаднала Касиопея, идваха само вярващи. И изолацията между отделните религиозни групи бе пълна.

Направлението, което получи, бе за Мъгливия остров. Стори й се подходящо название, тъй като все още нямаше обяснение защо бе изпратена именно тук. Не вярваше нито в измъчения бог на Мери-Ан, нито в този на дългобрадите, сластно усмихващи се мъже, с увити кърпи по главите, нито в многоръките статуи, обкичени с цветя, нито в очевидно мрачния идол на хората с черни кожени дрехи и мъртвешки гримирани лица.

За свое учудване Каси откри, че въпреки очевидните различия и непоносимостта си един към друг, всички тези хора се отнасяха с еднаква неприязън към нейното местоназначение. „Гнездо на змии“ и производните на тази фраза бяха най-често употребяваните изрази, който чуваше тя за себе си и за Мъгливия остров, докато чакаше да я отведат.

Оказа се, че корабът, който очакват, е обикновен плавателен съд. На Божата планета не ползваха въздушен транспорт. Не се доверяваха и на роботите. Почти всички дейности се извършваха от хора и животни. Касиопея установи това по време на пребиваването си в хотела на Преддверието — така наричаха тук селището, разположено около Входната точка, обслужващо пътниците на тунелното трасе.

Преддверието беше нещо като транспортен център, единственото място с удобен превоз към отделните Свещени земи — територии на различните религиозни общности. Може би затова и Училището се намираше тук — удобна спирка за учениците от всички краища на планетата, както и за техните родители.

Докато пребиваваха в Преддверието, хората се настаняваха в някой от хотелите, които — за учудване на Касиопея — подбираха гостите си не на религиозен, а на йерархичен принцип. Имаше хотели за висши жреци, за средна категория жреци, за „почитани“ и „обикновени“ жители.

Каси бе изпратена в един от „обикновените“ хотели. За щастие, родителите на Мери-Ан трябва да бяха „почитани“, защото тя отседна на друго място.

— В нашия свят всеки си знае мястото, дъще — просвещаваше Каси една забрадена жена на средна възраст, с чиято дъщеря се беше запознала на закуска.

— Така е във всички светове — вмъкна Каси.

— Защото Бог се грижи за всичките си деца.

— Извинете ме, госпожо, но кой точно бог? На тази планета има толкова много…

Жената се усмихна снизходително и се наведе към пришълката:

— Когато Го срещнеш, ще Го познаеш — каза загадъчно тя.

Тъй като не знаеше какво да отговори, а се страхуваше да не обиди събеседничката си, Каси реши да смени темата:

— Забелязах, че на този свят жените обичат да покриват главите си, но го правят по различен начин. Кажете ми, кой е най-модерният стил в момента?

Изглежда беше сгрешила нещо, защото жената студено се отдръпна:

— Тази планета не е подвластна на модата, момиче. Жената покрива главата си според изискванията на собствената си религия.

Огледа я изпитателно и запита с подозрение:

— А ти от коя вяра си? Не мога да позная по дрехите ти. Не си тукашна, но трябва да свикнеш да се обличаш прилично, щом ще живееш тук.

— Аз… не знам, не съм вярваща — отвърна объркано Каси. — Бях разпределена.

— Писаното е писано — промърмори философски жената. — Кажи ми закъде пътуваш и аз ще ти кажа какво ти приляга да носиш.

— Чакам кораба за Мъгливия остров.

Жената подскочи от изненада, след това изведнъж заговори за някаква забравена работа и се сбогува набързо.

Каси се загледа подире й и тъжно въздъхна:

— Какъвто и да е този остров, очевидно е най-непопулярното място в този свят — рече замислено. — Въпросът е защо аз съм изпратена там?

* * *

Все още допиваше кафето си, когато хората от околните маси наскачаха, разтърсвайки се един друг с викове „Мерлин“ и „Идват!“. Всичко стана толкова бързо, че тя не разбра кога остана сама в закусвалнята. Огледа се. Беше сигурна, че персоналът на хотела е някъде тук, но като че ли беше станал невидим.

Порталната врата се отвори и в хотелската закусвалня влезе висок мъж, загърнат в дълга черна мантия с качулка и извезани златни и сребърни звездички. Лицето му бе покрито от черна маска тип домино. Тя беше толкова голяма, че закриваше половината чело, скулите и носа на непознатия. Онова, което можеше да се види, бе неколкодневната тъмна брада, изпълваща долната половина от лицето му. Придружаваха го двама също така маскирани мъже. Техните маски обаче закриваха само очите, а мантиите им вместо със звездички бяха обсипани със сребристи кръгове и триъгълници.

Непознатият се насочи към Каси с уверени крачки.

— Мерлин! — прошепна почти ужасено някакъв глас зад гърба й и тя почувства облекчение, че още някой бе останал с нея.

Непознатият хвърли пренебрежителен поглед натам, откъдето идваше гласът, след което се обърна към Каси:

— Надявам се, че не греша, госпожице и Вие сте Касиопея Павли.

Думите бяха казани по-скоро въпросително. За голямо нейно учудване гласът не звучеше застрашително или властно. Беше просто учтив. Тя мълчаливо кимна.

— Радвам се да се запознаем. Аз съм Мерлин — под маската очите му присмехулно огледаха закусвалнята и се спряха на нейните. — Е, предполагам, вече и сама сте разбрала.

— Не съвсем — отговори Каси.

За кратък миг й се стори, че погледът му проблясва въпросително, но той кимна с разбиране и поясни:

— Аз съм този, който ще Ви отведе на Мъгливия остров. Добре дошла при нас, Кая!

При последните думи ръката на мъжа се показа изпод мантията и той я протегна отривисто към Каси. Някъде в брадата устните му се разтегнаха в лека усмивка.

Тя отвърна на поздрава и преди да успее да зададе въпроса си, непознатият я успокои:

— Носачите от хотела в момента товарят багажа Ви на кораба. Вие сте последната от тазгодишните попълнения. Очакваме само Вас, за да тръгнем към дома.

Каси отново кимна и го последва мълчаливо. Усещаше как зад гърба й закусвалнята се изпълва с живот.

Подобно усещане — за море, което се отдръпва пред краката им и отново се събира зад тях, тя изпитваше по целия път към пристанището. Забележеха ли малката процесия, хората се стаяваха и ги проследяваха с любопитни погледи. Каси си помисли, че щеше да е добра идея спътниците й да бяха дали едно от техните наметала — втренчените погледи я смущаваха, все едно, че беше гола.

— Не се притеснявай от тях — каза й Мерлин, когато бяха вече на кораба. — Те се страхуват от нас. Затова се налага да поддържаме този мистичен цирк.

Бяха свалили мантиите и маските и заедно с останалия екипаж сърдечно се запознаваха с новоразпределените.

Едно от момичетата й беше познато — бяха завършили заедно Училището на Земята. Тъмнокосата Триш Гейт имаше издължени зелени очи, по които си падаха половината момчета във випуска. Останалите разпределени виждаше за първи път. Научи, че дребното момче с кръгло жълтеникаво лице се казва Кан Джу и е син на главния шаман на Ча. Когато разбрал за разпределението, баща му се отказал от него. Младежът изглеждаше изключително потиснат, но, за свое щастие, вече бе намерил утешителка — луничаво момиче от Училището на Звездна градина, което изобщо не изглеждаше стресирано от допира с новия си свят.

Каси трябваше да признае пред себе си, че единствено тя се чувства неловко и в неведение. Изглежда, Мерлин беше забелязал, защото я повика в каютата си.

— Стори ми се, че не знаеш защо се намираш при нас, Кая — започна меко той. — Имаш ли представа кои сме ние?

— Не, господин Мерлин — поклати глава Каси. — Никога не съм била религиозна и нямам представа защо ме разпределиха тук. От друга страна, името Ви ми е познато от античните легенди. То принадлежи на…

— … магьосник — довърши вместо нея Мерлин. — Митичен магьосник, макар да е спорен въпросът дали е бил добър или лош.

Той млъкна, сякаш очакваше тя да зададе следващия си въпрос. Каси усети, че има още много неща, които би могъл да й съобщи, затова предпочете да го остави да продължи:

— Разбирам какво си мислиш, но нито аз, нито някой от спътниците ми е магьосник. Не и в смисъла, който хората влагат в тази дума. От друга страна, Кая, Мерлин не е моето име, а моята титла. Името ми е Джурана Бхимагиши, роден, израснал и разпределен на тази планета. Аз съм сегашният водач на Мъгливия остров. Мерлин е титлата на водача.

— Значи ти си върховният жрец? — неусетно Каси също бе изоставила учтивата форма.

— Не, аз не съм жрец — засмя се мерлинът. — Ние нямаме жреци, нямаме и божествени идоли, на които да се кланяме.

— Но тогава… кои сте вие? И какво общо имам аз с вас?

— Ние сме хора, Кая. И ти си една от нас. Но въпросът е не кои, а какви сме.

Той отново бе спрял за минутка, за да й даде време да осмисли казаното.

— По време на Разселването — започна Джурана — имало група хора, които никой не искал в своя свят. Те били странни, били различни — някои местели прибори с ръце, други отгатвали мисли, трети променяли настроението на околните според собственото си. Най-различни хора, с най-различни и странни за другите умения. Да, имало мнозина измежду тях, които лекували с ръцете си. Имало други, които давали диагноза на пациенти от разстояние. Имало и такива, които предвиждали бъдещето…

— Врачки? И вещици, които правят магии за любов?

— Насмешката ти е неуместна, дете — обръщението й се стори забавно, сякаш някакъв старец говореше на малко, сополиво хлапе.

Мерлинът не беше стар. Вероятно бе достатъчно зрял и гонеше петдесетте, но беше младолик — въпреки брадата или може би тъкмо поради нея.

— Когато говориш за вещици, Кая, не забравяй, че си една от нас, сиреч… от тях — добави той.

Колкото и да се опитваше външно да остане спокойна, Каси бе напълно объркана. Вече й беше ясно защо хората по пътя ги отбягваха, но все още не виждаше своето място в подобно общество.

— Случвало ли ти се е да знаеш какво ще се случи, Кая? Да си сигурна в изхода на някое събитие, без да знаеш защо? — сякаш прочел мислите й, каза мерлинът. Или наистина ги беше прочел? Каквато и да бе дарбата му, трябва да е била достатъчно силна, за да го изберат за водач.

— Не, аз не чета мисли — допълни той, с което още повече стресна Каси. — Мерлинът трябва да владее телекинезата, за да поддържа… хммм… магьосническия статус на малкото ни общество. Аз просто разсъждавах логично: кой би бил въпросът, който те вълнува най-много в този момент?

— Никога не съм и помисляла, че може да имам… особени способности.

— Не са ли ти казвали, че имаш страхотна интуиция?

— Сега като се замисля — да. Но интуицията не е… Или греша?

Джурана се усмихна:

— Твоето не е просто интуиция. Имаш много да учиш на Острова.

— А защо точно Божата планета?

— Както ти казах, никой свят не ни е искал. Смятали са, че с параспособностите си можем да разрушим обществата им — да ги караме да вършат неща, които не искат, да крадем идеите им… На Божата планета се оформили различни затворени общества, всяко от които не иска да знае за другите. Чиновниците на Земята, отговорни за Разселването, решили, че това е идеалното място — вярата играе основна роля в живота на хората, а тези, които не се побират в рамките, са еретици, магьосници и други презрени същества. Били сме изолирани. От онова време до днешни дни Училищата следят най-строго появата на такива като теб и ги изпращат тук. А ние се грижим да поддържаме имиджа си на страшни и опасни хора.

При последните думи мерлинът се усмихна, стана от стола и с подканващ жест изпрати Каси до вратата.

Беше й препоръчал да си почине в каютата, но знаеше, че тя ще остане на палубата. Всички младежи, които отиваха за пръв път на Острова, постъпваха така.

* * *

Каси седеше на скалистия нос с кръстосани крака, вдишваше с удоволствие лекия бриз и се взираше в кристалната синя вода пред себе си. Не виждаше хоризонта, защото той се губеше в ивицата мъгла, опасваща острова на около пет километра от брега. Вече знаеше, че „замъгляването“ е изкуствено. Невидимите изпарители работеха денонощно, за да поддържат илюзията за тайнственост и да спират любопитните погледи. Облачната завеса имаше ширина около километър. Макар и не много голяма, тя бе достатъчно плътна и създаваше впечатление, че се разстила над целия остров като шапка.

Бе застанала с гръб към залеза. Тук той не бе толкова красив като на родната й планета. Все пак се наслаждаваше на златистите гребенчета на вълничките и ветрилото на лъчите, пробиващи мъглата.

Внезапно между два лъча се появи черна точица, която започна да расте. Каси стисна очи и ги отвори отново, но не — точицата не беше светлинна халюцинация. Беше си там, излизайки от мъглата и постепенно се уголемяваше. Плавателен съд? Невъзможно — в редките случаи, когато се появяваха чужди кораби, те акостираха на Външното пристанище. Досега не беше се случвало някой да пресече пръстена на мъглата. Тя присви очи, опитвайки се да различи контурите на движещата се лодка. Да, беше по-скоро голяма лодка, отколкото малък кораб, а траекторията бе изключително неправилна. Дали на борда не бяха изгубили контрол и сега се кланяха суеверно на своя бог, за да ги спаси от магьосниците на острова?

Тя нямаше бинокъл, за да провери. Реши, че незабавно трябва да съобщи на караула в Залива. Изтича набързо до колелото на пътеката, като през цялото време се опитваше да мисли само и единствено за лодката. Надяваше се някой менталик да „чуе“ мислите й.

Стараеше се да се придържа към брега и да не изпуска лодката от поглед, но това беше почти невъзможно — пътеката лъкатушеше между дървета и се насочваше навътре, излизайки от гората.

Горите се простираха почти по цялото протежение на острова — още една преграда за неканени любопитковци. За близо двете години, прекарани на острова, Каси бе научила, че никой от вярващите жители на планетата не трябва да знае истината за малкото островно общество.

Пристигна в Залива запъхтяна от бързане. За щастие вече я бяха изпреварили. „Как не се сетих, че караулът не е от случайни хора!“ — ядоса се на себе си. Тайно й се искаше да е взела участие в залавянето на нарушителя. Успокои се, че може би някой все пак е прихванал мислите й и това е ускорило нещата. Двете патрулни лодки бяха установили контакт с чуждия плавателен съд и го конвоираха към брега. Каси се присъедини към двадесетината зяпачи, които се бяха струпали на малкия страничен пристан. Ако не друго, щеше поне да види лицата на натрапниците.

Автоматичните весла на патрулните лодки тихо се отпуснаха във водата и се прибраха към корпусите. Водачите включиха моторите и с лекота акостираха на централния пристан. От съображения за сигурност островитяните избягваха ползването на моторни лодки около мъгливата завеса — шумът от тях можеше да предизвика любопитство или съмнения у подозрително настроени вярващи. А повечето от моряците бяха такива. По незнайни причини влиянието на жреците отслабваше с навлизане в открито море. Екипажите се отдаваха на суеверия и при бедствие бяха по-склонни да търсят помощ от еретичните магьосници, отколкото от собствените си богове.

Скоро стана ясно, че черната лодка с неясни опознавателни знаци беше търсила спасение, навлизайки в мъглата към Острова. За учудване на всички, първият човек, когото измъкнаха от нея патрулите, беше видимо състарена жена, загърната в светлокафява вълнена мантия с качулка. Изглеждаше изтощена и объркана, дотолкова, че почти я пренесоха до най-близката пейка. Лицето й бе почерняло и обелено, забрадката се беше смъкнала и откриваше сплъстените й коси, но тя не обръщаше внимание на това. Взираше се в очите на насъбралите се хора и налудничаво повтаряше:

— Вещерите… Заведете ме при вещерите… Той е много зле…

Каси се беше приближила заедно с останалите и се опитваше да проумее думите на жената. Усещаше страх, който се бореше с някаква безумна увереност и… надежда? Проследи погледа й. Видя носилката, която мъжете от патрула отнасяха към пристанищната сграда. Нямаше съмнение, че човекът в нея бе причина за отчаяното пътешествие на непознатата.

— Моля, разпръснете се, направете път! — чу Каси познат плътен глас. Джурана Бхимагиши.

Хората, струпали се около пейката, неохотно направиха път на мерлина. Каси почувства как страхът на жената превзема цялото й същество и преминава в ужас. Лицето й пребледня. Тя се свлече от пейката, падна на колене и безмълвно опря главата си в земята.

— Стани, жено и кажи какви неверни сили те водят в моите земи — сурово заговори Джурана, стараейки се думите му да звучат по начин, който жената би разбрала и възприела.

Вместо да стане, тя само вдигна глава и умолително занарежда:

— Прости ми, велики Мерлин, че наруших покоя на земите ти. Търся път към вещерите, за да излекувам годеника на дъщеря си. Ако той умре, това ще я убие. Не мога да загубя детето си, царю на магиите. То е единственото, което ми остана в този живот. Ако трябва, вземи мен, но спаси момчето.

Мерлинът смръщи вежди.

— Казваш, че търсиш вещерите — все така строго продължи той. — Но те живеят на запад от Портата, далеч отвъд Голямото зелено езеро. А ти си поела с лодката по Външното море.

— Не можах да прекося Зеленото езеро и тогава Бог ме насочи към вас. Той е мъдър, той знае, че вие може да повикате вещерите или да прелетите с болния до тях. — Жената беше свела поглед към земята и говореше тихо. Каси едва чуваше думите й.

Докато говореше, един от мъжете в патрула направи знак на стоящия отляво на мерлина придружител. Менталикът се втренчи в него и след секунда се наведе към ухото на Джурана. Мерлинът кратко кимна и прекъсна излиянието на божата последователка:

— Значи, казваш, че момчето в лодката е твой зет.

— Годеник на дъщеря ми — потвърди плахо жената.

— А защо носи дрехи на звезден граничар? — Джурана говореше равно и спокойно, но жената притеснено се раздвижи и отново умолително го погледна.

— Не смей да ме лъжеш повече, жено! — прогърмя с неочаквана мощ гласът на мерлина, преди тя да успее да отговори.

Непознатата отчаяно се просна отново на земята, а насъбралите се шепнешком започнаха да коментират чутото.

Звездните граничари бяха военни отряди от Бойна звезда, изпращани с миротворчески мисии в различните Свещени земи на Божата планета — там, където назряваха или се бяха разразили конфликти.

Това се случваше непрекъснато и жреците изискваха все нови и нови отряди. Нито те, нито жителите на планетата имаха право да задържат по какъвто и да било повод хората от отрядите.

След изтичане на предварително договорените срокове граничарите се връщаха в своя свят, а ако се налагаше, на тяхно място пристигаха нови. Макар и рядко, някой от войниците изпадаше под влияние на вярванията на местните, но дори тогава той трябваше да се върне в света, в който е бил разпределен. Там трябваше да бъде лекуван и интегриран обратно в обществото.

Телата на мъртвите също се транспортираха до дома им на Бойна звезда.

Непознатата беше нарушила не само закона на вярата си, който забраняваше да се търси помощ от магьосниците. Тя бе нарушила и Закона на Разпределението. Постъпката беше безразсъдна и егоистична. Последиците за всички можеха да бъдат ужасни.

Джурана Бхимагиши остави жената да лежи с лице към земята и огледа събралото се множество. Случилото се не беше просто инцидент. То можеше да стане повод за война, след която Мъгливият остров да бъде само спомен в умовете и легендите на хората. Независимо от разногласията си, жреците от цялата планета бяха единодушни в мечтите за унищожение на единствения враг, който подлагаше властта им на съмнение. Мерлинът не се съмняваше, че ако някой от тях научи за отвличането и укриването на звездния граничар, няма да се поколебае да насъска Земята и цялата контролна система срещу тях.

Колкото и силни да бяха дарбите на хората му, те не биха могли да удържат победа над силите на цяла една цивилизация. Имаха шанс единствено ако успееха да изпреварят събитията.

— Свиквам спешно общия съвет — обяви кратко Джурана и нареди да отведат пришълката.

Тълпата мълчаливо започна да се разпръсква, връщайки се към обичайните дела.

Мерлинът забеляза една студентка, която вместо към града, се насочи с колелото си към крайбрежната пътека. Не беше трудно да я разпознае.

— Кая! — повика я той, а когато тя спря и се обърна, й помаха с ръка да се приближи.

— Как се озова тук?

— Бях на брега. Чаках залеза. И… тогава видях лодката. Дойдох да предупредя патрулите, но те вече я бяха заловили.

Той се усмихна:

— Това им е работата.

Тя го погледна и също се усмихна:

— Знам. И все пак бях впечатлена.

— Надявам се да бъдем така добри и в следващите дни — сериозно каза Джурана. — Няма да имаме право на грешка.

Каси кимна с разбиране.

— Искаш ли да дойдеш на съвета? — внезапно предложи той. — Била си очевидец на пристигането, а и познаваш хора като тази жена. Учила си с тях на Земята, нали?

— Разбира се — потвърди начаса момичето, без да става ясно дали говори за хората, с които е учила или приема предложението.

Джурана й направи знак да го последва.

Заета да насочи колелото си отново към града, Каси не забеляза малкия неугледен катер, който се беше отделил от пристана и бързаше да навлезе в мъглата.

* * *

Дюк Пан отново погледна амулета на врата си. Съобщението се бавеше. Не беше човек, който се паникьосва, но закъснението го разтревожи. Дали сигналът му беше приет или се беше изгубил? Ползването на електронни комуникации на Божата планета не беше надеждно. Повечето от общностите ги бяха заклеймили като изделия на злото. Единствено вещерите и жителите от Мъгливия остров се доверяваха на технически устройства.

Фактът беше в известен смисъл парадоксален, тъй като именно тези две групи притежаваха знания и умения за невербално общуване. Разстоянията и обстоятелствата обаче налагаха ограничения в нетрадиционните методи. Затова Дюк не сваляше от врата си стоманеносивия диск, обкичен с кристали в различни цветове. За хората около него дискът беше само едно украшение-талисман, но за него той означаваше връзка с дома и съхраняване на информацията, натрупана по време на престоя му извън острова.

Беше прекарал почти три месеца като гост в имението на велифа на Дагаба, след като бе спасил сина му Гюнай Дин от смърт. Напереният младеж беше разярил с хапливи реплики велифа на съседното имение. Двамата бяха извадили ножове и дори бяха успели да се одраскат един друг, когато Дюк се намеси и предотврати кръвопролитието. Още същия ден в хотела го очакваше поканата на стария велиф заедно с подходящите за случая благодарности.

Престоят му в Дагаба беше една уникална възможност да опознае отблизо живота и обичаите в една от многобройните религиозни общности — нещо, което съставляваше част от неговата работа. Защото Дюк Пан беше хамелеон.

Хамелеоните не четяха чужди мисли, но имаха способността да възприемат моментално поведението, начина на изразяване, говора и жестовете на човека срещу тях. Събеседниците им рядко си даваха сметка, че новият познат говори със същата скорост и същия тембър като самите тях. Твърдеше се, че при най-добрите се появявали временни соматични промени, тоест, те можеха и визуално да заприличат на човека, с когото контактуват в момента. Поради изключителната им адаптивност те бяха най-подходящи за контакти с различните религиозни култури на планетата.

Колкото и изолирани да бяха отделните общества, те осъществяваха контакт, обменяйки продукти от собствените си производства. Разплащанията се извършваха с едели — блестящи редки минерали, които се обработваха допълнително до получаване на определени форми. Различните цветове и форми имаха различна тежест при обмена. По неведоми пътища жреците бяха уеднаквили стойността на камъните, така че на Вселенското тържище, разположено в северните покрайнини на Преддверието, привържениците на различни богове се кланяха пред едни и същи камъни, които им предоставяха средства за живот.

За Дюк фискалната система не беше непозната, защото бе израснал на Земята, където хората от хилядолетия използваха пари, за да обменят стоки и услуги помежду си. Камъните, металните, хартиените и всякакви други материални знаци бяха изчезнали, но системата беше останала.

Единственото място на Божата планета, където не използваха парични знаци, бе Мъгливият остров. Още при първите си мисии Дюк отбеляза това като пропуск: изключването от търговските дела на планетата обричаше островитяните на още по-голяма изолация и неприязън от страна на останалите общества. Дори вещерите заменяха знанията и билките си срещу едели.

Тъй като нямаше откъде да ги вземе, начинаещият хамелеон продаде някои от собствените си вещи и така спечели първите си пари. С времето стана доста вещ в купуването и препродаването на различни стоки с печалба. Това му донесе не само нови едели, а и уважение от страна на останалите играчи на Тържището.

Познанствата с хора от различните религии му даваха възможност да научава подробности от живота на отделните общности и да знае последните новини за всяко едно от тях, без да се подлага на рискованите пилигримни походи, които все още бяха предпочитан похват на хамелеоните.

Дюк беше благодарен на мерлина Бхимагиши, който бе оценил новаторския му начин на действие и го бе подкрепил. Нещо повече — вече няколко години нестандартният хамелеон преподаваше в Академията, споделяйки своите знания и търговски умения с младите си колеги. Джурана му беше дал възможност да събере екип, който да представлява Мъгливия остров на Вселенското тържище.

И ето че сега Дюк Пан седеше в закусвалнята на хотела, която по неговите земни разбирания си беше просто кафене — и обмисляше стратегия, която да позволи на съгражданите му от острова да практикуват свободно „магьосническите“ си способности сред останалите жители на Божата планета. Нямаше търпение да обсъди идеите с Джурана. Затова час по час поглеждаше към амулета, който трябваше да го информира кога пристига корабът за дома.

Съобщението, което щеше да получи, щеше да се окаже съвсем различно от онова, което очакваше.

Вглъбен в мислите си, той не бе забелязал дребничкия мъж със сиво наметало и пъргави черни очи, настанил се в ъгъла до отоплителя. В един момент почувства нужда да се обърне натам и погледите на двамата се срещнаха. „Пратеник!“ — невярващо възкликна наум хамелеонът. Мъжът с наметалото едва забележимо кимна и преди Дюк да успее да се зачуди какво ли се е объркало, менталикът вече му предаваше информацията без думи.

Безмълвният разговор, за който никой в закусвалнята не подозираше, продължи няколко минути.

Появата на Пратеник сама по себе си означаваше, че се е случило нещо непредвидено. Информацията, която се съобщаваше в такива случаи, бе прекалено важна, за да бъде изгубена при предаването, неправилно разбрана или получена от неподходящ човек. Пратениците бяха менталици, които установяваха директен контакт с онзи, за когото беше предназначено посланието, като му го предаваха по мисловен път. Все още никой не беше измислил по-надежден и по-дискретен начин за трансфер на информация.

С едва забележим условен знак Дюк потвърди, че е разбрал съобщението. Допи питието си и излезе, за да потърси един от своите доставчици. Мъжът беше приказлив и, което в случая беше от значение, бе на служба при жреци на кръста.

Малко по-късно човекът със сивото наметало също напусна закусвалнята и се насочи към малкия катер, с който бе дошъл.

* * *

Като дете Каси беше присъствала на някои от Съветите, свиквани в родната й Аполония. Сега, седейки в редиците на публиката, мислено сравняваше настоящето събрание с предишните си преживявания. Тук, на Мъгливия остров, липсваше многословието, с което бе свикнала. Може би защото голяма част от хората се разбираха без думи. Самата тя, само след две години в Академията, можеше да предвиди репликите на мнозина от заседаващите в залата. Стегнатият и делови стил обаче можеше да се дължи отчасти на критичността на темата, която разискваха.

Нямаше съмнение, че трябва да помогнат на звездния граничар. Момчето беше пребито и простреляно, а раните му не бяха лекувани с дни. Пътуването в лодката допълнително го беше изтощило. Хендхилитите[1] бяха успокоили болките и стабилизирали състоянието му, но дори техните лечебни ръце не можеха да се преборят с някои от инфекциите.

Беше рисковано да поискат помощ в станцията на Медицинския корпус, без да могат да дадат задоволително обяснение за появата на ранения. От друга страна, използването на собствения електронен медицински център можеше да повдигне куп въпроси поради естеството на операциите, които трябваше да се извършат.

— Можем да го поддържаме в стабилно състояние и да забавим разпространението на инфекциите — беше заявила още в началото Тама Ювали — преподавателка в Академията и, по всеобщо признание, една от най-добрите хендхилити. — Но възможностите на човешкото тяло невинаги са достатъчни за възстановяването му, особено когато самият болен не е в състояние да подпомогне този процес.

Имаха два пътя: да се обърнат за помощ към вещерите или час по-скоро да изградят правдоподобна версия, която да обяснява появата на болния и да отвори вратата към специализираното му лечение.

Джурана, който мълчаливо изслушваше мненията и само от време на време замислено кимаше с глава, се изправи и обгърна със сериозен поглед публиката в залата.

— Приятели, — обърна се той към присъстващите. — Не се съмнявам, че всеки един от вас иска този младеж да се завърне жив и здрав при близките си в света, към който принадлежи. Разбирам, че най-логичното решение е да обявим, че лодката е доплувала сама и неуправляема до нашите брегове.

Залата зашумя и се чуха одобрителни възгласи.

Мерлинът вдигна ръка и остана така докато залата отново утихна.

— За съжаление обстоятелствата ни налагат да бъдем по-предпазливи — продължи той. — Жената, която извадихме от лодката, се опита неколкократно да ни заблуди.

Публиката отново се раздвижи и той повиши глас, за да го чуят всички:

— Тя идва от общността на Инисиалната църква на кръста, която, както знаете, се слави с едни от най-добрите манипулатори в нашия свят. Затова е възможно цялата история да е просто провокация спрямо нас. Ако се опитаме да предпазим жената, заявявайки, че лодката е доплувала дотук само с ранения звезден граничар, много е вероятно жреците да ни обвинят в съучастие и отвличане.

Шумът в залата се усили. Хората започнаха да си припомнят случаи, при които те или техни познати се бяха сблъсквали с жреците на общността. Инисиалните кръстоносци, както ги наричаха тук, в болшинството си бяха фанатично-религиозни и догматични. Бяха си създали дори вътрешен орден, който да следи за правилното прилагане на вярата и спазване на наложения стил на живот.

В исторически план този орден бил създаден още в първите векове на предкосмическата епоха и благодарение на него много от тогавашните жители на Земята с паранормални способности били избити, изгорени и демонизирани. Времето не беше изличило неприязънта между „злите сили“ от Мъгливия остров и пазителите на Инисиалната църква. Понякога, когато върховният й жрец страдаше от липса на авторитет или популярност, той се обръщаше към древните прийоми и обявяваше поредната Война на добродетелта, която неминуемо завършваше с пристигането на извънредни отряди от звездни граничари.

Тъй като родният й брат беше непоправимо влюбен в древната история още когато бяха деца, Каси познаваше възхода и методите на Инисиалната църква по-добре от много присъстващи в залата. Тя си даде сметка, че Джурана е прав в своите опасения. Вероломството беше част от същността на Ордена на пламъка, както се наричаха днес хората, които твърдяха, че спасяват души, убивайки телата им.

Мисълта за спасението я върна към проблема с ранения звезден граничар. Ако не можеха да му осигурят нормално специализирано лечение, оставаше вариантът с вещерите. Зачуди се защо никой не се изказваше в подкрепа на тази възможност и изведнъж осъзна, че нямаха право да въвличат още хора в тази неясна ситуация. Може би пришълката беше искрена, когато ги подтикваше да се свържат с билкарите, но може думите й да бяха просто част от добре замислен план.

Изведнъж през главата й премина една мисъл. Формулирайки я, Каси машинално обърна очи към менталика вдясно от Джурана. Видя как той трепна и се наклони към мерлина, прошепвайки му няколко думи. Бхимагиши я погледна и едва забележимо й кимна, след което отново взе думата:

— Както правилно отбелязват някои от хората в тази зала, не можем да потърсим официално помощ отникъде. Но ако искаме да спасим момчето, нека опитаме да го направим чрез личните си връзки. Някой има ли предложение за действие?

В залата се вдигнаха няколко ръце. Една от тях беше на Каси. Беше си спомнила думите на съученичката си Лили в нощта след Разпределението: „Ако някога имаш проблем на Божата планета, потърси вещерката Сола“.

* * *

Тътенът в главата бавно отшумяваше. Чуковете, които го бяха приковали към земята, започваха полека да отслабват. Усещаше как тялото постепенно възвръща нормалната си чувствителност, сякаш всяка клетка по него израстваше наново. Поколеба се преди да отвори очи. Страхуваше се, че вместо светлина, погледът му ще срещне единствено безкрайните, тежки концентрични кръгове, които изведнъж придобиваха дълбочина, превръщайки се в кладенци, в които бе пропадал с часове.

— Клепачите помръднаха! — прошепна съзаклятнически някакъв глас.

— Да не избързваме. Може да е само нервносоматичен рефлекс — разумно отбеляза друг.

„Интересно, колко ли са хората, надвесили се над леглото ми в очакване?“ — запита се той, докато примижаваше от внезапно бликналата силна светлина.

Огледа се. Обстановката му беше непозната. Край него, от двете страни на леглото, стояха две жени. Първата беше облечена с мантия на вещер, а втората, по-младата, имаше разкошна светлокестенява коса, която падаше на големи къдрици по раменете й. Не бяха облечени като болнични наблюдатели и нямаха вид на такива. И двете изглеждаха искрено зарадвани от събуждането му.

Беше убеден, че вещерката е старшата в стаята, но не само заради възрастта. Погледът й недвусмислено говореше, че анализира всяко потрепване и реакция от негова страна. Очакваше я да извади шепа лекарства или чаша с горчива отвара и да го накара да ги изпие.

Тя обаче само го поздрави и се опита да разбере дали пациентът помни самоличността си.

— Казвам се Алек МакСибер, лейтенант от Трета охранителна дивизия на Бойна звезда — издекламира болният. — Къде се намирам?

— Радвам се да се запознаем, лейтенант. Аз съм доктор Сола Донис, по-известна през последните години като вещерката Сола — представи се в отговор тя. — А ти се намираш в лечебница на Мъгливия остров — допълни на немия му въпрос.

Мъгливият остров? Вещери? Алек се зачуди дали е възвърнал съзнанието си или продължаваше да халюцинира. Нямаше никакво обяснение как бе попаднал тук. Последните му спомени бяха от параклиса на Мери-Карол, която горещо се молеше за изцелението му, докато болката от раните ставаше все по-силна, а връзката му с този свят — все по-слаба и в един миг всичко бе потънало в тъмнина.

Все още виждаше нападението пред очите си. Банда от добре въоръжени и, както се оказа, безпощадни разбойници бяха нападнали транспортера, с който отрядът им се придвижваше към Входната точка на път за дома. Всички нападатели бяха облечени като последователи на лунния сърп, но две от лицата се бяха сторили познати на Алек, а можеше да се закълне, че на врата на трети висеше малко кръстче. Беше му се сторило странно, че разбойниците разполагат с информация не само за маршрута им, а и за разположението на товара в транспортера.

Още с първите удари те блокираха достъпа на момчетата до оръжията им и в последвалата схватка ги използваха срещу самите тях. Бандата беше достатъчно многобройна, за да изолира двадесетината звездни граничари един от друг и да се разправи с всеки един поотделно. Алек не знаеше дали някой друг, освен него, е оцелял. Нападателите не вземаха пленници — беше се уверил в това, преди ударът от бойна граната да го повали в безсъзнание.

Атакуващите притежаваха и бяха използвали само смъртоносни заряди — нещо, което охранителните отряди не си позволяваха. Това беше още една причина за уязвимостта на момчетата на лейтенант МакСибер.

Отрядът му беше нападнат и избит от непознати. Но защо?! Та дори назначението им вече беше изтекло! И, ако отрядът е трябвало да изчезне по някакви причини, защо бяха спасили него?

Алек така и не намери отговор на тези въпроси. Когато се съвзе, някой го беше пренесъл в къщата на Мери-Карол, а слугите на семейството се суетяха около него. Никой не отговаряше на въпросите му. Казваха, че бил прекалено слаб и не бивало да се напряга. Така и не повикаха лекари от екипите на Медицинската формация. Собствените им разбирания за дезинфекция се свеждаха до спирт и обгаряне, с което само усилваха разкъсващата болка, която изпитваше раненият.

Вместо да се оправя, състоянието му започна да се влошава. Опита се да им обясни, че има вътрешен кръвоизлив и отравяне на кръвта от парализиращите сачми в тялото и че е необходима хирургическа намеса, но те само го пренесоха в семейния параклис, където в окадена и полутъмна обстановка денонощно отправяха молби към техния невидим бог да го опази жив.

Факт бе, че той все още беше жив. Но как се беше озовал на Мъгливия остров? Нима кръстоносците на селото го бяха разменили срещу свои задължения към магьосниците? Затова ли не беше последвал съдбата на отряда си? Но никой нямаше право да задържа звездни граничари, още по-малко да ги ползва като разменна монета в местни спорове. Въпросите забушуваха в ума на младия лейтенант с такава сила, че главоболието му започна да се връща.

В същото време по-младата от двете му болногледачки, която бе предпочела да не се представя, направи жест, на който доктор Донис само кимна и внимателно хвана ръката на Алек:

— Най-късно до утре на Бойна звезда ще знаят местонахождението ти — каза тя. — Но преди да ги уведомим, искам да ми отговориш честно: познаваш ли жената, която те доведе тук?

Алек объркан я погледна:

— Нямам представа за кого говорите. Отрядът ни беше разбит от банда последователи на лунния сърп. Дори не зная дали има оцелели.

— Освен теб — вметна Сола.

— Да, освен мен — потвърди леко раздразнен лейтенант МакСибер. Какво искаха от него тези хора? Защо го разпитваха като престъпник? И за каква жена говореха?

Сякаш прочела мислите му, младата изговори на един дъх:

— Ти пристигна тук в безсъзнание, на борда на малка лодка, управлявана от жена, която твърдеше, че си годеник на дъщеря й.

— Не съм ничий годеник! — възмути се болният. — Знаете, че това не е моят свят!

Вещерката се вгледа в него:

— Затова трябва да знаем защо си тук — каза сериозно тя.

Продължи да го гледа, докато се увери, че е схванал правилно смисъла на думите й. Информация от хамелеоните все още липсваше, а мислите на пришълката бяха объркали менталиците. Колкото и да се опитваше да изглежда смирена и кротка, не можеше да излъже хората от острова: тя беше властна и коварна. „У тази жена има много стаена жестокост“ — бе казала Кая след допира си с нея. Старшият интуит, когото бяха повикали, потвърди профила. Беше се наложило да ползват интуити, защото се оказа, че непознатата умееше да защищава мислите си от менталиците. Дали беше специално обучавана или просто имаше дарба — надяваха се да разберат в следващите часове. Менталиците чакаха събуждането на ранения лейтенант, за да сглобят частиците информация.

Сола беше издействала присъствието на Кая край себе си по две причини: първо, защото ефективността на лечебните й методи зависеше много от настроенията и подсъзнателните импулси на пациента. Не беше проблем за един интуит да ги улови, а тя вече познаваше възможностите на момичето с лешникови очи. И, второ, защото се надяваше да поговори с нея насаме за общите им познати. Искаше да разбере как Лили се бе доверила на това момиче. Можеха ли да разчитат на способностите му?

Макар и кратък, разговорът с двете жени се оказа изтощителен за Алек. Той едва успя да преглътне лекарствата, които му даде вещерката и се унесе в дълбок, оздравителен сън.

* * *

За Дюк Пан не беше проблем да намери нужните хора на тържището. Проблем беше да насочи всеки един от тях да заговори по темата, която го интересуваше. Затова след като се огледа за познатите си, той потърси помощта на менталика.

Наметнат с овехтяла мантия, чийто синьо-кафеникав цвят само смътно напомняше за първоначалното й оцветяване, Аргус Ласки покорно следваше кипящия от енергия хамелеон. Идеята, разбира се, беше на Дюк, който навсякъде го препоръчваше като добър клиент, нуждаещ се спешно от нова официална мантия. В магазините, в които смяташе да поведе насочен разговор, Дюк приканваше спътника си да разгледа изложените стоки. Подхващаше любезна приказка с търговеца, докато менталикът, преструвайки се, че търси подходяща дреха, необезпокоявано насочваше мислите на домакина към инцидента със звездните граничари.

За изненада на островитяните, мълвата за нападнатия отряд все още не беше се разнесла, макар че някои от търговците бяха подочули за случилото се.

— Каквито и да са били тези хора, те са измамници — възмущаваше се Гюнай, приятелят на Дюк от Дагаба. — Да, ние сме воини. Но воините на лунния сърп не са разбойници! Убеден съм, че ще намерят откраднатите от нас дрехи при онези, вечно спиртосаните. О, Всевишни, отвори очите на невиждащите!

— Онези с превързаните глави ли ти надрънкаха такива глупости? — беше се намусил презрително Ози Аксел, когато по-късно Дюк и Аргус се приютиха в павилиона му. — Спиртосани са те, лицемери мръсни! Знаеш ли, че се наливат с непозволените им напитки в края на деня, преди да се приберат в къщи? Събират се уж да поиграят, но всички сме виждали с какво си пълнят чашите. Няма да се учудя, ако след подобни „игри“ са тръгнали на някоя от свещените си войни.

— Мислиш, че биха атакували охранителен отряд? — поклати невярващо глава хамелеонът.

— Мислиш, че пияните им глави са знаели какво правят? — контрира го Ози, като подрънкваше с металните си верижки.

Прехвърлянето на отговорността за нападението продължи, тъй като всяко от обществата на Божата планета отказваше да повярва, че негови членове бяха причинили убийството на жители от друг свят. Последователите на лунния сърп бяха в най-онеправдано положение, защото разбойниците носели отличителните дрехи на тяхната общност. Те обаче бяха достатъчно хитри и предприемчиви и Дюк разчиташе, че сами ще открият истинските убийци.

За добро или зло през целия ден никой не спомена изчезналия звезден граничар. Изглеждаше странно, че труповете не бяха преброени и сравнени със състава на отряда. След изпращането им обратно на Бойна звезда там неминуемо щяха да установят липсата. Дотогава Мъгливият остров трябваше да има решение за оживелия войник.

Уморени от многословието, което бяха изтърпели през деня, Аргус и Дюк се уговориха да продължат с разследването на другия ден. И в този момент хамелеонът забеляза един мъж с доста неугледен вид да му маха с ръце, опитвайки се да привлече вниманието им.

— Тредман[2] Пан, тредман Пан! — завика радостно мъжът, когато островитяните се запътиха към него. Утвърдил се като име на Вселенското тържище, Дюк отдавна си бе спечелил почтителното обръщение.

— Здравей, Шандо — протегна ръка хамелеонът, когато тримата се озоваха един срещу друг. — Запознай се с моя приятел Аргус: човек духовен, но изключително придирчив към облеклото. — Какво ще кажеш за онези копринени мантии, приятелю? — обърна се към менталика, сочейки един от близките павилиони. — Жу Пао предлага най-много нюанси на синьото.

— Добра идея — съгласи се Аргус. — Ще поразгледам стоката на този Жу, ако обещаете да не злословите за мен.

Дюк тържествено обеща. Няколко минути по-късно Шандо Чиникул[3] — иконом на жрец Малчери от Инисиалната църква на кръста, разказваше интересната история на неосъществената женитба на жреческата дъщеря.

* * *

— Ако тази жена е убедила наемници да унищожат цял охранителен отряд и е отвлякла жител на чужд свят само за да омъжи дъщеря си, тя няма да се спре пред нищо — каза Джурана.

Останалите мълчаливо се съгласиха с него. Седяха около кръглата маса в очакване на младия лейтенант от Бойна звезда. Той вече се чувстваше достатъчно добре, за да отпътува обратно към своя свят, но мерлин Бхимагиши искаше да поговори още веднъж с младежа. Причината бе, че все още не бяха взели решение какво да правят с жената, довела го на Мъгливия остров.

Дюк Пан беше установил, а менталиците от острова бяха потвърдили, че Мириам Андалуса Малчери — каквото бе името на пришълката, бе замислила и организирала дръзкото отвличане на звездния граничар, в когото дъщеря й Мери-Карол била безумно влюбена. Тежките рани на отвлечения объркали плановете на майката. Заета с грижите по оцеляването му, тя пропуснала да провери дали наемниците са се постарали да унищожат телата на избитите. Така част от тях били открити и вместо да се създаде мистерия около изчезването, започнало разследване на смъртта им.

Дюк беше съобщил, че най-настоятелни в издирването на истинските убийци са набедените последователи на лунния сърп. Вечното съперничество между отделните велифи там беше забравено и всички се бяха обединили, за да накажат самозванците. И тъй като на Мъгливия остров вече знаеха имената им, една среща на хамелеона с някой от неговите познати щеше да подпише присъдата им.

Според Джурана наказанието на изпълнителите нямаше да реши проблема. Ако в Свещените земи на лунния сърп разберяха, че организатор на инсценировката е била съпругата на жрец на кръста, последиците щяха да бъдат ужасни и непредвидими.

Двете най-големи религиозни общности бяха непримирими врагове от хилядолетия, още от предкосмическата епоха. След Разселването борбата за върховна власт между тях се пренесла на Божата планета. И макар вътре в самите църкви да враждуваха различни секти и течения, сблъсъците между двете религии все още бяха най-кървавите и най-смъртоносните.

Въпреки че не вземаха страна в конфликтите, хората от Мъгливия остров не бяха безразлични. Те правеха всичко по силите си за предотвратяване на кръвопролитията.

— Ако питате мен, най-добре за всички е тази Мириам да изчезне — заяви своето становище Дюк. Беше убеден, че повечето от насядалите около масата са съгласни с него. Единствени Джурана и вещерката, която мерлинът бе помолил да се присъедини към заседанието, посрещнаха скептично думите му.

Дюк се приготви да продължи, когато забеляза, че всички са извърнали поглед към вратата. Там, леко недоумяващ, но видимо заинтересован от чутото, бе застанал лейтенант Алек МакСибер. Беше наясно, че са го повикали, за да чуят присъдата му към жената, опитала се да управлява живота му.

— Знаеш защо си в тази зала, нали? — започна направо Джурана, след като покани новодошлия да седне.

— Да — потвърди Алек и също премина директно към темата:

— Мога да простя на просветена Малчери онова, което причини на мен. Но не бих могъл да й простя смъртта на невинните си другари. Тази жена трябва да умре, като бъде съдена за извършените от нея престъпления.

— Съгласен съм с теб — кимна Джурана. — Но… даваш ли си сметка, че оповестяването на делата й може да доведе до опожаряване на половината планета? Знаеш колко неспокойни и честолюбиви са хората тук.

— А ако я заведем на моята планета и я съдим там? — не се предаваше Алек. — Нали тя е убила жители на Бойна звезда?

Мерлинът направи знак с ръка, че е невъзможно и обходи с изпитателен поглед присъстващите. Настъпи мълчание. На Алек му се стори, че разговорът продължава без неговото участие. Хората около масата започнаха да се споглеждат, да си кимат или да повдигат вежди, да потъркват чела и носове…

— Има една възможност — каза накрая гласно Дюк Пан. — Ако Мириам Малчери се намира на Земята, когато от Бойна звезда й предявят обвинение в нарушаване Закона за Разпределението, тя ще бъде задържана там до изясняване на обстоятелствата. След изясняването тя едва ли ще бъде върната на Божата планета.

— Особено ако се окаже, че това не е първото й нарушение — допълни менталикът Аргус.

Джурана ги изгледа с недоверие:

— И как нашата гостенка ще се озове на Земята?

Дюк се засмя:

— С помощта на еделите, естествено. Нямаш представа на какво са способни хората, за да се сдобият с тях.

Мерлинът продължаваше да го гледа недоверчиво, Дюк обясни:

— Ще ни трябва малко хитринка, малко „магьосническа помощ“ и малко процедурни знания за преминаване през Тунелите.

— И кой ще ти осигури тези знания? — прекъсна го някой от другия край на масата.

— Самият иконом на Малчери — отвърна тържествуващо хамелеонът, като се наслаждаваше на недоумението на присъстващите.

Като чу думите му, гостенинът от Бойна звезда се плесна по челото и извика с вдъхновението на откривателя:

— Как не се сетих по-рано! Шандо е израснал сред Входните точки! Семейството му поддържа Тунелите от поне шест поколения!

Изказването беше последвано от неочаквано оживление в залата. Последваха въпроси, предлагаха се варианти, обсъждаха се вероятности… Хората около кръглата маса като че ли бяха забравили сдържаността и способността си да общуват безгласно. Радостта, че бяха открили соломоновско решение за деликатната ситуация, ги избави от страховете и опасенията им. И макар че трудностите тепърва предстояха, пътят към целта бе вече очертан.

Когато Алек спомена за произхода на Шандо, Сола се приближи до Джурана и му прошепна няколко думи. Младият лейтенант забеляза, че мерлинът с охота прие предложението. Не се изненада, когато по-късно Джурана обяви, че вещерката ще придружи звездния граничар до дома му, за да се погрижи за пълното му оздравяване. Изненада се обаче, когато разбра, че младата Кая ще участва в мисията до Земята.

Не беше обичайна практика незавършили студенти да се включват в оперативен екип. Нещо повече — беше им забранено да пътуват през Тунелите, а нарушенията се наказваха с цялата строгост на Закона за Разпределението.

Алек недоумяваше защо неразгадаемата дама с мантия на вещер и знания на лекар настояваше да вземат Кая за такава рискована операция. Потърси очите й, опитвайки се да отгатне какво е замислила. Но щом погледите им се срещнаха, нещо в стомаха му се преобърна и в него запърхаха стотици пеперуди — както винаги, когато се докоснеше до магнетичните й черни очи. Дали това беше част от лечението?

Чу името си и потокът на мислите му се прекъсна. Огледа се с виновно изражение. Отвсякъде го посрещнаха весели усмивки.

— Алек МакСибер! — повтори Джурана. — Ще трябва да бъдеш много убедителен.

Младежът го изгледа, все още без да разбира какво се иска от него.

— Ти си единственият, който може да убеди просветена Малчери, че дъщеря й спешно трябва да се омъжи — притече му се на помощ един от менталиците.

Алек усети, че се изчервява.

— Но аз… — започна той.

— Няма значение — прекъсна го менталикът. — Важно е какво ще й кажеш. Тя няма да се усъмни в теб.

Лейтенант МакСибер машинално потърси с поглед д-р Донис. Сола извъртя очи нагоре и само леко повдигна рамене. Той усети, че се изчерви още веднъж.

[1] От англ. hand (ръка) и heal (лекувам) — лечители, които използват енергийните полета на ръцете си. — Б.а. ↑

[2] Обръщение към търговец или бизнесмен — от англ. trade (търговия) и man (мъж). — Б.а. ↑

[3] От лат. ciniculum (тунел). — Б.а. ↑

Гости

Напоследък Конан МакВали бе изцяло погълнат от кариерата си. Церемонията по произвеждането му в щабен генерал беше преминала тържествено и безгрешно. По стара традиция на нея присъстваше само генералския състав. Семейството и приятелите бяха поканени на последващия тържествен обяд, където всеки тост завършваше с „Добре дошъл в клуба!“ или „Равен между равни!“ — две от любимите фрази на генералите. След „висшеполагането“, както шеговито наричаха повишението, генерал МакВали започна все по-често да отсъства от дома. Участваше в разширени заседания на командването, извършваше разни проверки и затъваше все по-дълбоко в административна работа. А когато не беше някъде навън, продължаваше работата си в къщи. Не беше рядкост Тери да завари командния щаб в семейната гостна.

И този ден кадетът работеше по курсова задача, когато се заслуша в разговора на баща си с щабните генерали Мартис и МакСибер, флотски командир Шан Аспасен и тайнствения Мастър на нинджа-корпуса. Генералът не беше счел за необходимо да включи аудиоизолацията.

— Ние не сме политици — повтаряше за пореден път МакСибер. — Не ни трябват отцепнически рокади, които само да отслабят позицията ни пред Земята.

— Позицията ни и сега не е силна, Игор — прекъсна го Мартис. — Няма какво да предложим в замяна на исканията си.

— Отрядите ни работят в горещите точки на всички светове. Създадохме противопожарни и спасителни звена само заради тях, защото тенекиените спасители не можели да преценяват психологически вярно приоритетите за измъкване на жертвите!

— Да, но продоволствените заявки стават все повече и по-разнообразни, твоите технолози са подготвили цял списък с разработки, а помощта на нашите отряди се търси все по-малко. И то предимно на Божата планета, от която нямаме практическа полза.

— Ами желязото, което предоставяме? — не се предаваше МакСибер. — То не компенсира ли живата сила?

Изпращането на старите оръжия като скрап на Земята отдавна се беше превърнало в печеливша политика. Кредитите, които получаваха за него, спасяваха до голяма степен непроизводителния свят на Бойна звезда.

— Желязото присъства все по-рядко в оръжията. Използват се неметални съединения и сплави. Сигурно си наясно, че тяхното търсене е ограничено.

— Права си, Ал. Фактите са си факти — намеси се Аспасен. — Какво ще кажете за туристическите бойни походи? Струва ми се, напоследък са придобили популярност, която продължава да расте.

— Да, те определено имат бъдеще — съгласи се Алкана. — За съжаление обменът на хора през тунелните трасета е ограничен.

— В такъв случай може би трябва да се договорим със Земята…

— Трасето има пропусквателна способност — неочаквано се включи и Мастър, който до този момент следеше разговора отстрани.

— Какво?

— Тунелът — повтори Мастър, като този път погледна флотския командир в очите, за да е сигурен, че той следи думите му. — Тунелът, през който преминава целият трафик, включително туристическият, има определена пропусквателна способност. Лимит, ограничение — наречи го както искаш.

— Да, аз също съм чувал, че за тези пътувания се чака със седмици — допълни МакВали.

Настъпи мълчание. Четиримата продължаваха да разменят погледи, търсейки решение на все по-често възникващите проблеми с доставките. Бойна звезда не беше производствен свят. Жителите й бяха войници — те тренираха телата и рефлексите си, умееха да си служат с оръжия и технологични играчки, знаеха как да се подчиняват и да поемат отговорност в нужния момент. Но храната, дрехите и оборудването си получаваха от останалите светове, за което се грижеше Земята.

— Може би въпросът не е в търсенето, Алкана — командир Аспасен беше сигурен, че изразява общото мнение. — Земята определя какво количество храна да получим срещу един изпратен отряд и колко килограма желязо да предадем за разработка на новата навигационна система. Ние си нямаме и представа от методите за оценяване.

— Да, спомням си, че по времето на дядо ми срещу един спасителен отряд от двадесет души тук пристигаха най-малко три продоволствени кораба, а сега идва само един — допълни МакСибер.

— Ами ако имат проблеми с някои от световете? Или пък с индустриалните луни? — като нов член на командването генерал МакВали предпочиташе повече да слуша, отколкото да говори. От друга страна, проблемът беше сериозен и той считаше, че всеки трябва да даде своя принос за решаването му.

Отначало Тери слушаше разсеяно, изчислявайки оптимална дължина за новия вид аерошокови куршуми. Скоро усети, че умът му е изцяло зает от дискусията на възрастните. Странно как те се приближаваха до същите изводи, които Оливър Терв и Луис Варан бяха направили преди повече от двадесет години. Как ли биха реагирали, ако сега им кажеше, че работи за решаване на техните проблеми?

С времето добиваше все повече увереност в смисъла на тайния проект. Вече ставаше въпрос не само за собственото му бъдеще, а и за това на родната му планета. Някъде дълбоко в съзнанието му се загнезди мисълта да сподели за работата си с Щаба. За съжаление не можеше да го направи. Още не.

* * *

Според всеобщото мнение на преподавателите си, Паскал Амол беше един от най-надарените математици, когото бяха обучавали. За съжаление на всички той беше доказано хиперсоциален.

Терминът се беше появил на Да Винчи като определение за граждани, чието поведение влизаше в разрез с общоприетите норми. По правило хиперсоциалните наблягаха на развлекателната страна от живота. Рядко довършваха проектите си или се занимаваха с теми, които задоволяваха единствено и само личното им любопитство, без да обогатяват с нищо съответната наука или изкуство. Поради естеството на работния процес, много по-лесно беше да различиш един такъв тип във Верн, отколкото в Аполония.

Затова не беше изненадващ фактът, че Паскал бе получил характеристиката си докато следваше в Академията. Още на третата година от обучението безспорният талант на младежа, довел го от родния Хайтек в света на учените, бе насочен не толкова към овладяване на преподаваната материя, колкото към търсене на алтернативни решения за нея. Увлечението му по живописта, от друга страна, го подтикваше към контакти с връстниците от Аполония.

След дипломирането си той избра тема, свързана с геометрията в картините на постбитовизма. Темата позволяваше да разположи жилището си както във Верн, така и на територията на артистите. Паскал не се поколеба да избере слънчевото крайбрежие.

Бяха изминали няколко години, през които никой от състудентите и преподавателите му не беше го виждал, а темата му стоеше все така отворена в Провинциалния център.

Отпуснат в меката прегръдка на шезлонга, той беше затворил очи и се наслаждаваше на приятната гъделичкаща топлина на давинчевото слънце, когато някой с нерешително пристъпване застана в сянката зад гърба му.

— Няма ме за никого — избоботи с неприкрита досада Паскал. — Тъпият електронен асистент не ви ли информира? Или пак се е повредил?

— Не, асистентът си е наред, но аз имам нужда от Вашата помощ.

За негово учудване гласът, който отговори, звучеше свежо и обаятелно. Определено не принадлежеше на някой познат. Това го накара леко да се надигне и да обърне глава към новодошлия. Зад него стоеше непознато момиче. „Твърде красива за навлек“ — отбеляза той наум, но все пак се тросна:

— Нямам еуфориди! Информирали са те грешно, малката — беше спрял да взема опияняващите отвари преди четири месеца и оттогава се стремеше да държи себе си и къщата си чиста. Вдъхновението наистина не изригваше с онази сила, както докато ги пиеше, но физически се чувстваше много по-добре. Приятели и познати не вярваха в промяната и продължаваха да го врънкат за някое и друго шишенце — славата му на ценител бе прекалено голяма.

Очакваше като спомене отварите, гостенката му да се смути — те бяха част от имиджа на хиперсоциалните. Тя обаче само се засмя и пристъпи напред, за да не се налага той да извръща глава докато разговарят:

— Не се безпокойте. Ако ми потрябват еуфориди, предпочитам да помоля родителите си, а не да рискувам с непознати ментета.

Паскал я погледна с интерес:

— И кои са родителите ти?

— Не е важно кои са, а къде живеят — поправи го тя. — Родителите ми са жители на Звездна градина.

— Точка за тебе, малката! — смехът му беше окуражаващ. — Явно добре си попийвала от домашните отвари, щом са те разпределили тук — добави, като демонстративно я оглеждаше.

Младата жена отново игнорира нелюбезното отношение:

— Ако това ще помогне на бъдещите ни взаимоотношения, следващият път съм готова да Ви донеса цяла торбичка с някои от най-добрите треви и да Ви науча как сам да си ги комбинирате. Убедена съм, че ще приготвите отвари, каквито не сте опитвал досега.

— Звучи изкушаващо. И за какви по-точно взаимоотношения говорим? — поинтересува се Паскал, като успя да придаде на гласа си двусмислен оттенък.

— Зависи от това, доколко сте склонен да ме изслушате — отговори невъзмутимо гостенката.

Не беше висока, но стоеше пред него така уверено, че изведнъж му се стори, че се е смалил. Придърпа с дистанционното един от шезлонгите, сгънати в другия край на терасата и я покани да седне. Изправи облегалката на собствения си шезлонг и се облегна в получилия се удобен стол. Бледоликото момиче с блестяща черна коса бе събудило любопитството му. Той нетърпеливо я подкани с жест да говори.

— Казвам се Лили Йерба, специализирам вербална лингвистика в Академията — започна тя. — Причината да съм тук няма нищо общо с моята специалност.

„Какво облекчение!“ — помисли си с насмешка Паскал, но предпочете да не я прекъсва.

— Имам нужда от помощ за един… специален проект, а Вие имате славата на доста провокативен специалист. И реших, че…

Леко поласкан от думите й, той сметна, че тук е моментът да сложи край на безсъдържателните официалности и отривисто подаде ръката си:

— Паскал Амол, но нека да го направим по-просто: ти си Лили, аз съм Паскал. И никакви учтиви обръщения. Можеш да ми викаш Пако.

Тя кимна и леко се изчерви.

„О, небесни музи!“ — възкликна той наум. — „Защо имам чувството, че това момиче не е свикнало на подобни фамилиарности? Да не би на тяхната планета всички да си говорят само в учтива форма?“ За израсналия на Хайтек Паскал условностите в отношенията бяха непонятни, а на „Вие“ там се обръщаха само към учителите. Но това беше по-скоро знак за дистанция, не за уважение. Стана му забавно и се замисли защо досега не беше се интересувал от живота на хората в останалите светове. Реши, че непременно трябва да запълни този пропуск.

Симпатичната натрапничка изложи молбата си. Беше му трудно да повярва, че някой дръзва да иска подобни неща. Ако се съгласеше да й помогне, рискуваше да прекара остатъка от живота си на индустриалните луни.

Въздъхна и я погледна в очите. Видя нетърпението, с което очакваше отговора. Решението обаче бе твърде важно, за да се вземе така спонтанно — дори от авантюрист като него.

— Да приемем, че се съглася да създам този алтернативен алгоритъм — наруши най-сетне мълчанието той. — Но нали някой трябва да го реализира?

— И имам някого предвид — отвърна сериозно Лили.

— Зашеметяващо! — възкликна насмешливо Пако. — Сигурно имаш предвид и друг, който да го внедри в Провинциалния център?

Младата жена наведе глава и пое дълбоко въздух:

— Теб — каза тихо тя.

Паскал не повярва на ушите си. Малката изглежда го бъркаше със самоубиец. И защо изобщо смяташе, че той може да влезе в компютрите на Провинциалния център?

— Всички разправят как си поправял оценките си в Академията — с леко неудобство поясни тя. — Не би могъл да го направиш без вмъкване в оценяващите сървъри.

— Това са само слухове! — възмути се искрено той. — Когато на Звездна градина някой ти каже, че репите са узрели, как постъпваш, а? Нареждаш на берачите да ги извадят или отиваш първо да провериш?

— Ще те изненадам: нито едно от двете — усмихна се Лили. — Градинските наблюдатели имат параметри, по които преценяват степента на готовност на отделните продукти и алармират съответните берачи. Процесът е напълно автоматизиран. Преценката на хората за „зрялост“ е субективна.

— Ето тук съм съгласен с теб! — Пако насочи назидателно пръста си към момичето. — Хората не са в състояние да оценяват обективно околния свят. Включително и себеподобните си.

Истината бе, че като студент той многократно бе прониквал в оценяващите машини, предимно за да удължи сроковете за предаване на учебните си проекти, но тези мигове от живота му трябваше да останат само слухове. Първо, защото с действията си беше нарушил не един закон и второ, защото за да влезе в компютрите, се изискваше нещо повече от математически гений. Но той не можеше да сподели тези тайни с неочакваната си гостенка. Всъщност не можеше да ги сподели с никого, дори с най-близките си приятели.

Погледна изпитателно момичето пред себе си. Знаеше ли за миналото му нещо повече от онова, което бе споменала? Нещо в изражението й го караше да се чувства неспокоен.

— Слушай, Лили — започна той. — Нека сме наясно: не знам защо ти е дотрябвало да ставаш кмет на Верн, но ако е толкова важно за теб, ще се опитам да създам вероятностен модел, който да изтласква името ти на върха. Ще уточним условията, при които това да се случва. Предавам ти разработката и моето участие в твоя проект приключва.

Тя се беше вторачила в една точка и мълчеше, затова той продължи:

— Каквото и да си чула за мен, е било просто академична легенда. Хиперсоциалните не са нито герои, нито престъпници. Онова, което ни отличава от останалите, е нуждата да се забавляваме и докато го правим — да обменяме мисли, да търсим решения отвъд очевидното. В известен смисъл, ние сме философи, но не търсим обяснение на цялата Вселена, а на отделни въпроси.

— Аз също търся отговори на определени въпроси — каза Лили, като стана от шезлонга и се приготви да си върви.

Пако също се изправи, за да я изпрати.

Докато минаваха през гостната, тя се загледа в слайдовете на фотовитража, разположен като ефирна преграда между основния кът за разговори и хората, влизащи или излизащи на терасата.

— Гледаш образите от обратната им страна — подхвърли домакинът, забелязал интереса на момичето. — Все едно са отразени в огледало. Ако искаш, да поседнем за по питие — ще видиш цялата поредица от правилната посока.

— Няма нужда — отвърна Лили, като с удоволствие наблюдаваше сменящите се картини. — И така разпознах лицето на съученичката си.

— Коя е тя? — попита с недоверие Пако.

Лили посочи един усмихнат образ на фотовитража и го погледна изпитателно в очите:

— Откъде я познаваш?

Сега беше ред на Пако да замълчи. Беше се запознал с малката разказвачка когато тя беше начална ученичка, а той — студент от Академията. Родителите й много му помогнаха — както по време на следването, така и по-късно, когато трябваше да реши какво да прави. Малката вече беше заминала да довърши обучението си в Училището на Земята. Никой не се съмняваше, че след Разпределението тя ще се завърне у дома — белетристичният й талант бе признат дори от някои арт-акади. Но комисията очевидно бе открила друга, по-силна дарба, защото я бе изпратила в един различен, непознат за нея свят.

Лили усети колебанието на новия си познат. И макар да й се струваше неморално да използва чувствата на другите за постигане на собствената си цел, реши да рискува:

— Ако ми помогнеш, това може да те събере отново с нея — каза тя, гледайки го настойчиво в очите.

— Мисля, че трябва да ми разкажеш повече за причините, накарали красиво, младо и талантливо момиче като теб така неистово да пожелае длъжността на кмета — контрира той вместо отговор.

Лили кимна с готовност и двамата се насочиха към удобните канапета в гостната.

Когато разговорът им приключи, Паскал нареди на електронния асистент да сканира двете грозни двуизмерни картини в кабинета му, а самият той се зае да потърси декодера, отдавна забутан в някой архив. Ако имаха късмет и нещата завършеха благополучно, никой нямаше да му търси сметка за начина, по който бе действал.

Ако нещо се объркаше, той със сигурност щеше да приключи живота си като презрян оператор на индустриалните луни, но легендите на Да Винчи щяха да го утвърдят като първия и може би единствен бафлър[1] на планетата.

* * *

Оливър търпеливо изкачваше ниските стълбички на Полифоничния дворец. Сградата беше една от малкото в Технополис, проектирана и изпълнена изцяло от артистичните души на Да Винчи. Визията беше доста различна от минималистично-функционалния стил, характерен за повечето постройки в централния район.

Огромни колони на входа, тежки скулптурни украси отвън и вътре, злато и кадифе в залите за живо сценично изкуство, натруфени меки кресла, в чиито облегалки за ръце наред с минидисплея и индивидуалните слушалки се криеха антикварни бинокли, копринени ветрила и… фенерчета.

Ретронамеците не свършваха с това. Веднъж създадени, залите не можеха да променят вида или предназначението си, а разкошът в обзавеждането контрастираше с липсата на ескалатори и движещи се ленти. Досадните стълби и фиксирани помещения напомняха за ограниченията, на които били подлагани някогашните зрители.

Въпреки недостатъците си странната смесица на стилове и епохи създаваше една неповторима атмосфера, заради която хората изоставяха удобните домашни мултимедийни центрове и се скупчваха в тесните общи салони.

Оливър търпеливо изкачваше ниските стълбички, докато жена му се оглеждаше за свои познати. Най-сетне той намери реда и местата и с облекчение се отпусна в меката седалка. Трябваше да признае, че се чувства по-удобно отколкото в салоните за холосторис[2], но що се отнася до представлението — със сигурност не би дошъл, ако не беше амбициозната му съпруга.

Колкото и да се опитваха Оливър и баща й да я убедят, че учебните програми на Земята и в новите светове са абсолютно идентични, тя продължаваше да смята, че е пропуснала шанс за усъвършенстването си. Затова с всички сили се стремеше да навакса, подражавайки усърдно на учителите от Земята.

Това бе и една от причините да бъдат на този концерт. Учителите посещаваха всички представления на живо, особено онези, които се провеждаха в Класическите зали. Седяха винаги на предните редове и се държаха като познавачи и единствени съдници за хората на сцената. В антрактите дълбокомислено дискутираха видяното и чутото или отиваха зад кулисите да поговорят с изпълнителите. Отнасяха се с пренебрежение към зрителите, които слагаха слушалки на ушите си или ползваха минидисплея. Това дразнеше Оливър, защото за него бе нормално посетителят в залата да се опитва да види и чуе ставащото на сцената възможно най-добре — нали затова се беше отказал от домашните удобства. Жена му настояваше, че технологиите притъпявали усещанията и други подобни глупости, които очевидно попиваше от контактите с бившите си учители. За съжаление на Оливър те подклаждаха суетата й, отнасяйки се с нея като с една от тях. И макар тя да бе убедена, че това се дължи на собствените й качества, той знаеше, че не би имала същия успех, ако не беше дъщеря на един от най-известните в момента учени.

Учителите, както и всички жители на Земята, все още преценяваха себеподобните по признаци, които не подлежат на математически или физически класификации: произход, количество притежавани кредити, степен на известност между околните и разни други псевдокритерии, които с нищо не спомагат за развитието, а служат единствено за разделение на хората. За шестте години, прекарани на Земята, Оливър беше видял много странни случки, включително церемонии, чийто смисъл така и не бе разбрал. Отдавна се беше отказал да обяснява това на съпругата си. Напоследък дори бе благодарен за нейните връзки с учителите, защото чрез тях бе получил някои предимства за личния си проект, които дори всемогъщият директор Блейк не можеше да уреди в такива срокове.

Всъщност Оливър тайно се надяваше в някоя от паузите на концерта да поговори с един от познатите на Енвидия — затова бе и толкова отстъпчив за идването си днес.

Преди да угасне осветлението в салона той бе извадил бинокъла и бе огледал присъстващите на първите редове. Със задоволство установи, че леко пълничкият, оплешивяващ блондин е заел дълбокомислената си поза. Като изключим периодичните одобрителни кимвания с глава, щеше да остане така до края на действието. Или частта. Или както и да се казваше времето до антракта.

— Виждам, че вече започваш да разбираш разликата между концерт и холопиеса — пошушна със задоволство жена му, като видя бинокъла в ръцете му.

— Едно от нещата, за които трябва да ти благодаря — отвърна също шепнешком той. Не можеше да й признае, че на референдума за гостуването бе гласувал против увеличаване посещенията на творци и против живите представления.

Огледа замръзналите пози на хората около себе си и също зае една, като се постара да се настани възможно най-удобно в креслото. Сигурно онова, което свиреха, беше красиво, но определено не беше музика, която да го развълнува. Разбира се, от Да Винчи пращаха музика за всеки вкус и той също имаше любима, но скъпата му Ени не можеше да я понася. Както, между впрочем и проекта му, и повечето неща, които обичаше той.

Замисли се отново за проекта, за неуспешните симулации, за мълчанието на Луис и… дори не усети кога бе дошъл антрактът.

— Ти наистина си се потопил в пиесата — докосна го внимателно Енвидия. — Уникални са, нали?

— Да, да. Извини ме, бях се унесъл — леко стреснат, отговори той.

Тя се усмихна:

— Прекрасно! Вече усещаш истинската музика. Чувстваш се пречистен, нали?

— Да, да — продължи да кима Оливър. Спомни си за намеренията си и се обърна към нея:

— Да излезем малко отвън? Искаш ли кафе?

— С удоволствие — потвърди тя и бързо го заизмъква от залата.

Както и очакваше, учителите, разделени на двойки и тройки, вече разговаряха и се оглеждаха за артистите. Енвидия без проблеми се присъедини към една от групите, все още мъкнейки със себе си Оливър. За съжаление блондинът, когото търсеше, не бе наоколо. Вместо него Оливър забеляза виолончелиста, който току-що бе поел кафето си от електронния сервитьор и се придвижваше към тях.

Появата му предизвика оживление. Похвалите към него и останалите изпълнители заваляха, а Енвидия започна да флиртува, хвърляйки по едно око към съпруга си. Оливър само се усмихваше с безразличие.

— Изглеждате доста резервиран — внезапно се обърна виолончелистът към него.

— Аз съм лаик и не бих се ангажирал с мнение.

— Понякога мнението на един лаик е по-точно от онова на специалистите — музикантът също се усмихна.

— Благодаря.

Мъжът бе решен да продължи разговора:

— Знаете ли, — предложи той — ще ми се да ви демонстрирам разликата от извличането на звука и създаването на емоция от този звук. Какво ще кажете?

— Великолепно хрумване! — отвърна госпожа Терв вместо съпруга си. — Ще ви чакаме тук след концерта.

— Страхувам се, че не ме разбрахте, госпожо. Бих искал просто да помогна на вашия скептик да разбере по-добре следващата част от концерта. Ще ми трябва буквално минутка. Идвате ли?

Въпросът този път беше недвусмислено насочен към Оливър. Озадачен от натрапчивото внимание на музиканта, той кимна и с неохота го последва.

Щом се скриха от погледите на тълпата, виолончелистът извади малка кутийка за бижута и му я подаде.

— Това предложение за женитба ли е? — запита Оливър, като с недоумение разглеждаше пръстена в кутийката.

— Луис сметна, че така кристалът ще бъде по-защитен.

— Лу е изпратил работата си по теб?

Оливър не можеше да повярва на ушите си. Ами ако не беше дошъл на този концерт? Ами ако не бяха се засекли в антракта? И какви бяха тези конспирации с пръстена? Приятелят му наистина се беше побъркал.

Музикантът схвана колебанието:

— Луис смята, че конвенционалната поща напоследък се… преглежда на Земята, преди да бъде препратена до получателя.

— Това не е новост. Винаги са го правили.

— Да, но сега има причини да смята, че част от пощата изобщо не се доставя.

Оливър се замисли. Лу никога не е бил много бърз с отговорите, но през последните месеци кореспонденцията им можеше да се нарече едностранна. Съществуваше ли друга причина освен разсеяността на приятеля му? Или акадът просто се опитваше да се оневини за закъснението.

— Брат ми също не вярваше — продължи виолончелистът. — Но асистентката му направи няколко теста. Оказа се, че има материали с конкретни теми, които не стигат до получателя.

Сега вече Оливър окончателно се обърка:

— Брат ви ли?

— Казвам се Ален Варан. Името Алевар, което сте прочели в програмата, е артистичният ми псевдоним.

— Страхотно! И как точно старият Лу разбра, че само част от пощата му не се получава?

— Лили, асистентката, за която споменах (и в която той, между другото, е лудо влюбен!), изпрати серия писма до приятеля си на Бойна звезда. В две от тях споменаваше някаква вселенска стереометрична теория. Тези писма така и не пристигнали. Останалите бяха получени.

— Чакай, чакай! А приятелят й как е разбрал кои писма не е получил? — прекъсна го Оливър, чудейки се кога за последно самият той бе получил писмо от Тери.

— Младите са изключително изобретателни — засмя се Ален. — Във всяко писмо залагат някакъв код и при отговор пишат на кои кодове отговарят. Не знам подробности, но им вярвам.

— Индексиране, по всяка вероятност — вметна Оливър.

— Не съм вътре в тези неща — вдигна рамене музикантът. — Знам обаче, че номерът с пръстена го измисли отново Лили.

— Талантливо момиче.

— И красиво. Ненапразно старият глупак е хлътнал. Надявам се тя да не разбере. Голям срам ни чака.

Двамата се разсмяха, представяйки си мъките на влюбения Лу.

— Трябва да вървя — подаде ръка Ален Варан на новия си познат.

— Желая ти успех! — отвърна му Оливър. — И благодаря за всичко.

— Ако имаш нещо за Луис, обади ми се. Отседнали сме в хотел Пиксар. Може да използваш жена си за прикритие.

При последните думи музикантът весело смигна и забърза към гримьорната.

Оливър го изпрати със замислен поглед.

* * *

Алек и Сола стояха почти на изхода в залата на пристигащите. Бяха избързали с един тунелен рейс пред просветена Малчери, макар да бяха оставили у нея впечатлението, че са заминали още предишния ден. Цялата операция беше планирана много внимателно и лейтенант МакСибер не можеше да не се възхити на стратегическото мислене на хората от Мъгливия остров. Самият той положи усилия, за да се справи възможно най-добре със своята част от мисията.

Появи се при Мириам Малчери, за да й съобщи, че си заминава в къщи и между другото спомена, че е прекарал страхотно с дъщеря й, но няма намерение да става баща на детето й. Никога нямаше да забрави погледа на просветената, когато чу думите му. Алек можеше да се закълне, че усети как очите й пронизват цялото му същество, а тялото му започва да гори в пламъци. Сърцето му заби лудо, не му достигаше въздух. Не знаеше какво би станало с него, ако не беше малкият детектор на ръката. На Острова може и да говореха без думи, но се доверяваха на постиженията на медицинската наука точно толкова, колкото и на родната му планета. Диагностичната гривна веднага бе информирала за промяна в състоянието и само след няколко секунди охраната го изведе от стаята на Мириам.

След като го успокоиха и се увериха, че е в състояние да пътува, той, доктор Донис и още няколко човека бяха натоварени на малък бързоходен катер, който ги откара до Преддверието.

Алек знаеше, че малко след като те са отпътували, охраната на пленничката се беше разприказвала, споменавайки за принудителния престой, който завръщащите се на Бойна звезда трябва да понасят заради приоритета на туристическите походи. Знаеше също, че мислите, които бяха споходили просветената, се дължаха не само на думите, които бе подслушала, но и на мълчаливото подстрекателство на още някой, за чието присъствие пред вратата тя не е подозирала.

Увлечени в своите разговори, пазачите й бяха показали разсеяност, която да й позволи да се измъкне.

Без да заподозре, че е наблюдавана, Мириам намерила своята лодка на кея и поела с пълна пара към Преддверието. Със сигурност останала леко учудена, но и зарадвана, когато на брега се сблъскала със собствения си иконом. Той успял да й вземе ламина за първия тунелен рейс и да я убеди, че най-добре за всички ще бъде тя да не се появява в имението, за да предотврати слуховете и подмятанията.

И ето че сега двамата очакваха нейната поява. Рейсът от Божата планета трябваше да пристигне всеки момент. Нетърпението на Алек нарастваше:

— Не трябваше ли вече да са тук? — нервничеше той, оглеждайки се във всички посоки, за да не пропусне появата на жената.

— Не бързай, лейтенант. Може да са в адаптационната — успокояваше го доктор Донис. — Капсулата се отваря само след като медицинските показатели на всички пътници на борда се нормализират.

Младежът спря и я погледна въпросително.

— Шлемът, който ти поставят, облегалките за ръцете… — подсказа му тя. В Медицинската формация широко се дискутираха случаите на отказали или неправилно сработили физиометрични профилактори. Някои от инцидентите бяха завършили с летален изход за пътниците.

Алек изглеждаше обезпокоен от чутото:

— Но тогава… няма ли да бъдат идентифицирани още докато са на борда? — запита той.

— Не се тревожи. Личностната идентификация се осъществява извън капсулата. Там, където те сканираха, за да издадат картата.

Думите й вместо да успокоят, само го разтревожиха повече:

— Ако всичко е както казваш, те няма как да излязат оттам!

Сола пое дълбоко въздух. Тя самата си задаваше същия въпрос, но отговорът знаеше само един човек:

— Шандо ще ги изведе — заяви тя. Стараеше се да звучи убедително, макар вътрешно да се тревожеше не по-малко от младия си спътник. Все още никой от хората, които очакваха, не беше преминал идентификационния контрол.

За щастие не й се наложи да се преструва дълго, защото към тях се приближи среден на ръст мъж, с добро телосложение, респектиращи гъсти вежди и сивкав мустак.

— Татко?! — извика изненадан, но и леко притеснен лейтенантът. — Какво правиш тук?

Генерал МакСибер хвърли бърз поглед на доктор Донис. Тя едва забележимо помръдна вежди, но той разбра.

— Военна тайна — отговори на сина си, като отново хвърли кос поглед към жената. Тя кимна благодарно с очи.

Генералът се засмя и й протегна ръка.

* * *

Оливър изгаряше от нетърпение да прегледа материалите, изпратени от Луис, но така и не успя да види съдържанието на кристала до края на вечерта.

Напрежението от деня се прехвърли и в съня му. Ту мустакат блондин го преследваше с горящ кристал в ръка, ту виждаше Ален Варан да свири, а струните на виолончелото му се удължаваха неимоверно много и потичаха като река из стаята, повличайки го със себе си. Блондинът с кристала изведнъж се оказваше пред него и двамата се носеха по вълните от струни. Реката внезапно се изкривяваше, завиваше, а те не успяваха да се задържат върху нея и започваха да пропадат, всмукани от огромно черно торнадо и продължаваха да падат до безкрай, и Оливър осъзнаваше, че са попаднали в черна дупка и ще останат там цяла вечност…

Когато се събуди, за свое учудване не беше плувнал в пот, но беше вцепенен и му се виеше свят, сякаш наистина цяла нощ се беше въртял в центъра на всепоглъщ вихър.

След цялото чакане и мъките, на които бе подложен, очакваше материалите на Лу да съдържат поне уравнения на тунелните трасета, но трансферът му донесе разочарование. Бе получил поща не от математика, а от историка Варан.

Пирамиди, древни загадки, никога недоказани теории на също така недоказали се учени — ето това бе изпратил приятелят му. Според Оли информацията не съдържаше нищо, което да оправдае конспиративния и тайнствен начин на предаване.

— Деветката е число на времето — зачете той. — Тя означава завършеност, край на цикъл. Всички съществени за човека периоди се делят на девет, например минутите в едно денонощие, часовете в една година… Човек се ражда след девет месеца; за котките се говори, че имали девет живота. Нулевите цивилизации познавали зодиакален цикъл от 25920 години, за който учените смятат, че е приблизително равен на времето на прецесия на земната ос[3]. И това число се различава от секундите в един месец само по нулите. Такъв е случаят и с живота на Брахма, който, умножен по 10 на осма степен, съвпада с броя секунди за една година[4]. В Кабалата девет е основата, чисто разбиране, истина. Питагорейците с право са го смятали за предела на всички числа.

В подкрепа на своите твърдения акадът изреждаше деветте блаженства на кръстопоклонниците, деветте подземни свята на маите, мандалата и всякакви „девяткопочитащи“ традиции, до които се беше докопал.

— Любовта наистина лишава хората от разум — поклати глава Оливър. — Естествено, че деветката ще е пределът, след като бройната система е десетична! Искам да видя какви щяха да бъдат суеверията, ако бе възприета например двайсетичната бройна система на маите. Сигурно сега Лу щеше да търси числа, кратни на 19.

Погледна отново с пренебрежение записите:

— Да не говорим, че всички примери за времеви интервали и разстояния се отнасят само за Земята! Да, Земята може и да се завърта за 1440 минути около оста си, но, измерено в минути, Хайтек се завърта за 1680.

Разочарован от приятеля си, той без желание се залови с ъпгрейда на климатичната система за малките продоволствени хумидори. С тях на Звездна градина пренасяха произведената продукция до Входната точка.

Оплакванията на „градинарите“ бяха свързани със случаите, когато се товареха различни по състав и издръжливост продукти. Проблемът беше, че автоматичните настройки бяха степенни, а плавната промяна бе оставена в ръцете на хората. Превозвачите все по-често не разполагаха с нужната подготовка или желание, за да се занимават с ръчно нагласяне на климатични параметри. Оливър се чудеше защо при създаване на системата автоматичните настройки са били ограничени по този начин. Вероятно такова е било изискването на самите поръчители. Но времената се бяха променили, хората също — и първоначалните опасения се бяха превърнали в спънка за работата на съществуващите модели.

Докато преглеждаше сроковете и почти автоматично изваждаше необходимите процедури от кълбото софтуерни инструкции, мислите му продължаваха да прескачат между изпратеното от Луис и кошмарите от предишната нощ. Не виждаше нищо общо между тях. Дали подсъзнанието му правеше някакви сложни връзки, които той все още не можеше да прозре? Или просто представителите на фамилия Варан бяха обсебили мислите му?

Оливър тихичко изруга и реши, че до края на седмицата няма да се занимава с глупостите на Луис. Забеляза светлинната индикация, която го предупреждаваше за посетител. Успя да вдигне „мъглата“, преди едрият мъж с побелели слепоочия и гарвановочерни вежди да щурмува работното му място.

— Виждам, че сериозно си подхванал хумидорите — каза директор Блейк вместо поздрав, безцеремонно вторачен в работния екран. — Очаквах, че изцяло ще смениш модела.

— Имах такава идея — вдигна извинително рамене Оливър, — но никъде в заданието не се споменават допълнителни промени. По-добре да изчакаме следващите им бележки, за да се убедим в каква посока ще искат да развиват машината.

— Разумно — кимна одобрително Блейк. — А защо не им предложим чисто нова машина?

Беше преместил изпитателния си поглед и сега вместо екрана, изучаваше програмиста.

Оливър посрещна провокацията спокойно:

— Каква е вероятността те да харесат чисто нова машина, която не са поръчвали?

Директорът се засмя:

— За съжаление си прав. Дойдох да поговорим именно за това — продължи сериозно той.

— За нова машина?

— За заданията… За ресурсите, които ти трябват… За факта, че напоследък си блед като мъгла… — занарежда многозначително Блейк.

Оливър инстинктивно наведе очи, за да избегне пронизващия поглед на шефа си, който спокойно включи изолатора и се настани в посетителското кресло.

Двамата останаха обградени от лека прозрачна мараня, но ако някой се опиташе да чуе разговора им, щеше да остане разочарован — шумоизолацията беше включена на максимум.

— Ние с теб сме късметлии, Оли — започна отдалеч директор Блейк. — Първите заселници тук работели в домовете си и социалните им контакти били ограничени до няколко видеоконференции. Чудя се как бих провел този разговор с теб, ако сега виждах само лицето ти на някакъв дисплей.

— Като начало сигурно би ми задал класическия въпрос какво правя в момента и дали не ме безпокоиш — отвърна Оливър, опитвайки се да улови насоката на разговора.

Блейк отново се засмя и размаха одобрително показалеца на дясната си ръка:

— Затова те харесвам, шило такова! Винаги имаш готов верен отговор.

Мъжът срещу него повдигна рамене и се усмихна.

— Да видим дали си готов с отговор и на следващия ми въпрос — продължи директорът. — Напоследък си наемал стажанти.

Терв потвърди с кимване на глава.

— И по какъв точно проект си работил с тях? Моделите, които са разработвали, не съвпадат с никоя от задачите, за които отговаряш.

Оливър замълча. Беше забравил, че стажантите са длъжни да докладват свършената от тях работа в Академията. Беше им възложил част от симулациите, но забрави да посочи тема, която да споменат в отчетите си.

— Виждам, че въпросът те затрудни — погледна го сериозно Блейк. — Регистрирах работата им като нова разработка. Симулация на идеен проект.

Оливър понечи да му благодари, но той направи знак да не го прекъсват:

— Знаеш, че на Земята не гледат с добро око на собствените разработки. Каквото и да си правил, ако не успееш да го прикрепиш към някое от съществуващите задания, ще получим отрицателен коефициент.

Програмистът се замисли. Имаше само две задачи, свързани с Бойна звезда, които биха могли да обяснят създаването на трасиращи програми.

— Нова машина — да, но на базата на съществуваща заявка — подсказа му отново директорът. Внезапно посърналото насреща му лице го накара да омекне:

— От нас се иска да бъдем изпълнители, а не откриватели, Оли. Само в Експерименталния център се толерират новостите и то при условие, че им се намери приложение.

Да, той знаеше — както и всички на Хайтек — че, веднъж попаднал в Експерименталния център, всеки специалист имаше шанса да реализира идеята си. Дори и най-откачените предложения се приемаха, ако се очакваше те да бъдат използвани на индустриалните луни или ако можеха да предизвикат интерес в поне един от световете. Както се беше случило с прочутото рефлине, по което бяха луднали първо жените от Да Винчи, а после и от останалите планети. Замислен като материя, наподобяваща защитната окраска на животински видове, платът с променящи се цветове се беше превърнал в моден хит. Самата Енвидия се обличаше с дрехи от рефлине почти винаги, когато се срещаше с приятелки.

— Много мило от твоя страна, Руди — Оливър не беше сигурен, че е избрал подходящ момент да сподели хрумналата му идея, но познаваше директора отдавна и не очакваше той да го подведе. — Слушай, защо не ми издействаш малко време в Експерименталния център?

— Май не чуваш какво ти говоря — поклати укорително глава Блейк. — С каквото и да се заемеш, трябва да го прикачиш към съществуващ проект. Налага се да ползваме двойствения характер на заобикалящия ни свят, приятелю. Дуалността, която е в основата на нашата вселена — като започнем от светлината, минем през устройства като това, което в момента програмираш и завършим с човешките отношения и регистрите, които попълваме към Земята.

— Дуалността ли? — повтори Оливър със странен поглед.

Изведнъж всичко се беше подредило — и реката от струни, и торнадото, и пирамидите на Лу, и фиксираните позиции на климатичните системи…

— Да, дуалност — леко озадачен от реакцията потвърди отново шефът му. — Вълни и частици, непрекъсваемост и степени, мечти и реалност… Такива неща.

За учудване на Блейк думите му накараха лицето на Оли Терв да засияе. От предишното виновно изражение не остана и следа.

— Струва ми се, че току-що намерих отговора, около който блуждаех от много време насам — каза програмистът. — Ти си изключителен човек, Руди.

— Радвам се да го чуя, приятелю — усмихна се Блейк и подаде ръка, показвайки по този начин, че разговорът е приключил.

Оливър изключи изолатора и още преди да размени финални думи с директора, чу досадното бръмчене на гардеробиера, който се приближаваше към бюрото му без повикване. Помисли си, че със сигурност би поработил върху цялостния ъпгрейд на лъскавия досадник. Най-вече върху слуховия му апарат и кодовите думи в него.

* * *

Още щом стъпиха в полутъмния тунел, Шандо се затича. Двете му спътнички го последваха. Разполагаха само с десетина минути, преди всички пасажери от капсулата да минат през идентификационния контрол, след което щеше да се задейства процедура по издирване на изчезналите. За да оцелеят, трябваше да излязат от сервизния коридор преди в него да нахлуе охраната. Беше почти невъзможно. Тримата разчитаха да достигнат въздухоотводните ръкави, откъдето с малко повечко късмет можеха да се отклонят незабелязано и да излязат на повърхността.

С всяка измината стъпка Шандо все повече съжаляваше, че се впусна в тази авантюра. Заради дузина първокласни едели и няколко мъгливи обещания се беше оставил Дюк да го убеди да участва. Дори не се замисли за рисковете при едно нелегално пътуване. От устата на тредмана планът звучеше като обикновена и лесна шега, а икономът беше насъбрал достатъчно сметки за разчистване с просветена Малчери, затова реши, че един урок ще й бъде от полза.

Когато думите започнаха да се превръщат в действия, обаянието на авантюрата изчезна и той се чувстваше като в капан. Беше се замесил доброволно в една история, чийто провал можеше да му коства свободата, а дори и живота. Вече се виждаше заточен в мините на индустриалните луни до края на живота си.

Продължаваха да тичат, но спасителните отклонения не се показваха. Шандо започна леко да се задъхва. Притесни се. Никога не бе се отличавал с добра физическа форма, а очевидно бе забравил колко дълъг е сервизният коридор в Тунелния център на Земята. Или пък се беше заблудил от леснината, с която преминаха същия коридор на Божата планета?

С информацията, която беше дал на Дюк за структурата на поддържащите системи и с неустоимия чар на тредмана двамата бяха осигурили пряк достъп до капсулите. Шандо и двете момичета, придружавани от още двама островитяни, пристигнаха на входа, скрит между шубраците на Прокълнатата гора, на около три часа път пеша от Преддверието. След като вече знаеха откъде се влиза, не беше трудно да проследят изградения тунел, въпреки растителната маскировка и облицовката-невидимка. И ако засекретяването на входовете за сервизните коридори беше разбираемо, то никой не можеше да каже със сигурност защо те трябва да са дълги, тесни и заоблени, почти като огромни тръби. Според Шандо това забавяше реакцията в кризисни ситуации. Не можеше да знае, че само след няколко часа ще благославя същата тази прекалена дължина.

Бяха изчакали предварително планирания час, за да навлязат в коридора и да изминат цялото разстояние преди да започне регистриране на пътниците за рейса. Останаха на прага на пасажерската пътека в очакване. Бяха отворили вратата на сервизния тунел, но никой не ги забелязваше поради оскъдното осветление на пътеката. Видяха как просветена Малчери ги подмина, отправяйки се към мястото си в капсулата.

Почти бяха изгубили търпение, когато най-сетне се появи Дюк Пан, придружаван от достолепен последовател на лунния сърп и двете му омотани в искрящи шалове жени. В средата на разговора брадатият спътник на Дюк сякаш изведнъж получи прозрение и се насочи към групичката, причакваща го в тъмнината. Жените се спогледаха недоумяващи, но го последваха, както повеляваше обичаят им. Дюк застана малко встрани. Макар да изглеждаше изцяло зает с пристягане на облеклото си, бе готов на мига да отклони вниманието на случайно появил се наблюдател.

Три минути по-късно той отново крачеше до дългобрад мъж с омотана около главата кърпа, а след тях ситняха две забулени жени.

Вратата на сервизния коридор беше затворена и след по-малко от час в Прокълнатата гора щеше да се появи групичка от трима мъже и две жени, които щяха да поемат обратно към Преддверието.

Тунелният рейс стартира по разписание. Никой не беше задържал капсулата. Шандо заключи, че петимата са се измъкнали благополучно. Това го изпълни с надежда за благополучен изход на цялата операция, макар все още да нямаше идея как ще се върнат на Божата планета. Ламините, които бяха получили от стария воин на сърпа, щяха да станат невалидни в мига, в който на Земята се разкриеше измамата. Реши, че ще мисли по въпроса по-късно, когато излязат и отново се срещнат с Дюк. Надяваше се, че той има план и не го е споделил само от съображения за сигурност.

Размишленията му бяха прекъснати от младата Кая, която го дръпна за ръкава и му направи знак да спре и да замълчи. Другата му спътничка също беше спряла и се ослушваше. Приличаше на подгонено животно. Впери поглед в нея, опитвайки се да разбере какво е уловила. Той самият не чуваше никакъв шум, но знаеше, че придружителките му не са просто две красиви момичета. И ако способностите на кестенявата Кая трябваше да им помогнат да изпълнят мисията си навън, то чернокосата Мика трябваше да им помогне да се изплъзнат от охраната.

Шандо огледа отново брюнетката. Уверенията на тредман Пан, че тя е първокласен бодигард, не се връзваха с крехката й външност — имаше леко раздалечени, изтеглени черни очи, деликатни вежди, малко чипо носле и кукленски малки устни. Фигурата й беше по-скоро слабичка и в цялото й излъчване имаше нещо детинско.

Забеляза, че докато той размишлява по въпросите на сигурността, двете му спътнички си разменяха безмълвни знаци.

— Няма ли да ми кажете най-сетне какво става? — обърна се той към двете. Шепотът му прозвуча като съскане.

— Охраната е тръгнала към нас — отвърна Кая, но толкова тихо, че той не толкова чу, колкото прочете думите по устните й.

— Невъзможно! Изминали са само…

— Аз също ги чувам — прекъсна го Мика. — Къде са отклоненията? Нямаме време!

Отклоненията? Шандо разпери безпомощно ръце. Той самият се питаше с всяка изминала секунда защо все още не са ги видели. Нима за годините, откакто бе напуснал Земята, системите за поддръжка тук се бяха променили дотолкова, че беше подменена дори структурата на сервизните коридори? И, ако беше така, можеха ли да бъдат сигурни къде ще ги изведе тунелът, по който бяха поели?

Момичетата усетиха колебанията му.

— Не можем да се върнем назад — погледна го строго Мика. — След малко оттам също ще тръгне охранителен отряд, ти сам го каза. Единственият ни шанс е да продължим и да намерим прикритие преди двата отряда да се срещнат. Не мога да ви опазя и от двете страни.

Шандо закима утвърдително и отново затича напред.

Преди да го последват, Мика се обърна към Кая:

— Опитай се да намериш изход. На всяка цена, дори да не е видим за другите. Знам, че не си завършила академичната си програма, но Джурана и останалите ти вярват. А аз вярвам в тяхната преценка.

Кая отвори уста да отговори. Мика я спря:

— Нека отложим обсъждането на въпроса. Сега по-добре да настигнем онзи глупак преди да се е натъкнал на охраната.

Интуитата се затича почти машинално, като се опитваше да намери посока или точка, които да излъчват спокойствие и надежда, но вместо това усещаше единствено приближаваща се заплаха. В един момент дори извика от болка, защото усещането за опасност я обгърна от всички страни. Почувства се смазана.

Само бегъл поглед бе достатъчен за Мика да разбере какво се случва.

— И вторият отряд е по петите ни! — изкрещя тя на тичащия пред нея Шандо, след което го сграбчи за дрехата и го изтика зад гърба си.

Секунди по-късно бегълците се сблъскаха с първия отряд на охраната.

— Прикрийте се до стената! — изкомандва крехката брюнетка.

Кая и Шандо залепиха гърбовете си към сивкавата, леко вдлъбната в средата стена. Икономът затвори очи, скръсти ръце и зашепна молитви и обещания към своя бог. Ужасена не по-малко от него, Каси не можеше да откъсне очи от случващото се. Знаеше, че Мика Суке е с тях, за да ги защищава. Не се учуди, когато я видя да отхвърля прииждащите охранители с помощта на телекинеза. Но макар и силни, способностите й не бяха достатъчни, защото на брой противниците я превъзхождаха многократно. Оказа се, че Мика има и други таланти — тя се въртеше, подскачаше, катереше се по стената и всяко нейно движение беше съпроводено с удар на ръцете или краката, с които поваляше поредния си нападател.

Облегната плътно до студената мазилка, Каси гледаше в захлас, забравила за опасността и почти неизбежния им провал. Изведнъж усети зад гърба си спокойствието, което търсеше, докато тичаха. Отдръпна се. Огледа стената, но там нямаше дори точица, която да й подскаже дали е на прав път. Отново прилепи гърба си и бавно се придвижи наляво и надясно.

Усещането се повтори. Изходът беше там, зад тази стена! Сякаш имаше кухина или проход. А може би ръкавите, за които говореше Шандо, наистина бяха зазидани?

Задърпа го за ръката и се опита да говори с него. Той обаче беше толкова изплашен, че дори не пожела да я погледне.

— Мика! Изходът е тук, зад гърба ми — извика накрая Каси, като се надяваше думите й да не разконцентрират бойната й спътничка.

— Защо не изчезвате тогава? Да не е затворен? — поинтересува се Мика, докато нанасяше силен директен удар с лявата ръка, а с другата усили ефекта му с телекинетично отместване.

— Зад стената е!

— Разкарай Шандо оттам! — изкомандва брюнетката и в следващия миг стоеше срещу мястото, където според Кая имаше изход. Отскочи високо, сви се на кълбо, направи две салта и, изпънала се като струна, заби с всичка сила двата си крака в стената. След удара успя да се превърти, така че да не падне и отново застана срещу стената. От сблъсъка се бяха образували малки пукнатини.

— Сега вече знам колко си голяма — промърмори доволно Мика и насочи ръцете и ума си към очерталото се в стената парче.

На Шандо и Кая не им оставаше друго, освен да наблюдават и с трепет да очакват резултата. За щастие пукнатините поддадоха бързо и само след секунди между тях се оформи отвор, през който можеше да се провре един средно дебел човек. Мика почти избута спътниците си към отвора. Чу възгласите им след преминаването, но ги последва още преди да ги е осмислила.

Озова се на малка квадратна площадка. Нямаше нито тунел, нито изход. Единствено вляво от направения отвор успя да види каменни стъпала, които водеха някъде надолу; към какво точно — не можеше да каже, защото се губеха в тъмнина. Все пак успя да чуе гласовете на Кая и на Шандо. Бяха живи. „Странно решение за въздухоотвод“ — помисли си Мика. Опита се да запуши отвора, през който бяха влезли, но отчупените от стената парчета бяха твърде малки. Въпреки това тя ги струпа като преграда около направената дупка. На площадката продължи да прониква светлина. Мракът към стълбите, по които се готвеше да тръгне, сякаш стана по-дълбок.

Бяха попаднали на място, което приличаше повече на гробница, отколкото на изход. Но Кая бе усетила в него спасение и не им оставаше друго, освен да й повярват.

Мика пое дълбоко дъх и заслиза пипнешком по стъпалата.

[1] От англ. baffle (обърквам, осуетявам, разстройвам). — Б.а. ↑

[2] Съкратено от hologram (форма на триизмерно изобразяване) и stroy (история, англ.) — холографски истории, аналог на съвременните филми. — Б.а. ↑

[3] Време на прецесия на земната ос според учените: около 25800 години. — Б.а. ↑

[4] Имат се предвид календари на древните, в които годината се състояла от 12 месеца по 30 дни. — Б.а. ↑

Тунелният център

Ален Варан отегчено следеше разговора на колегите си. Почти не се включваше в него. По някаква причина тунелният им рейс се бавеше и вече три часа седяха в чакалнята на средното ниво, където се сервираха тонизиращи напитки. Забавляваха се, като обсъждаха престоя си на Хайтек. Изглежда трафикът на пътници тук беше доста интензивен. Ален никога не беше виждал толкова много хора в чакалните за заминаващи. Реши, че натоварването на Входната точка се дължи на връзките на планетата с индустриалните луни.

За разлика от Да Винчи и останалите светове, жителите на Хайтек често се отправяха натам по работа, а не за изпълнение на наложени наказания. Визуалната връзка със сектора на пристигащите му позволяваше да види, че тук липсват емоционалните посрещания със сълзи на радост и прегръдки след дълга раздяла. За сметка на това му се стори, че количеството посрещачи е необичайно голямо. Хората се поздравяваха, смееха се, но всичко беше някак си твърде делово за артистичната душа на Алевар.

Нямаше търпение да се прибере у дома.

Не си падаше по тунелните пътувания и се беше съгласил на това турне само заради увещанията на брат си. Очакваше, че Оливър ще използва възможността да отговори и да предаде обратна информация за собствения си напредък. Той така и не се беше обадил след срещата им на концерта.

Музикантът не посмя да го потърси, за да не предизвика ненужно любопитство. Забеляза жената на Терв на някои от следващите представления. Тя го поздравяваше в антрактите и показваше явно желание да разговаря с него. Той предпочете да стои настрана, защото Енвидия винаги беше заобиколена от свои познати.

Ален подозираше, че мълчанието на приятеля щеше да разстрои Луис и се чудеше как да го направи по-поносимо, когато информационната колона на масата се издигна и достави съобщение. Някой го очакваше във външния кръг. Посетителят бе използвал опцията за анонимност, което даде повод на музикантите да обсъдят всички жени, проявили интерес към виолончелиста по време на престоя им на Хайтек.

Ален ги остави да разгърнат въображението си и побърза да се придвижи към външния кръг.

Беше зона около Входната точка, създадена за изпращачи, появяващи се в последните минути преди рейса на своите приятели и познати — понякога, за да предадат забравени послания и вещи, а понякога поради прищявка. Свободното им влизане в секторите за пътуващи можеше да натовари излишно идентифициращите системи, които, макар невидими и ненатрапчиви, следяха движението на пътниците във Входната точка. От друга страна, безразборното търсене на точния човек със сигурност означаваше допълнителен хаос.

Затова на Хайтек бяха обособили зона, където закъснелите можеха да проверят дали техният познат е отпътувал или не. Ако все още се намираше в чакалните, можеха да му изпратят заявка да се видят и сбогуват.

Преди да се отправи към закъснелия изпращач, Варан се увери, че е взел своята ламина. Без малката сплеската шайба не можеше да се качи на борда на тунелната капсула, а нямаше никакво намерение да остава в този чужд свят.

— Аз съм страхотен късметлия! — чу той приятен мъжки глас. Не беше необходимо да се обръща — знаеше на кого принадлежи гласът.

Докато успее да реагира, приятелят на Лу вече разтърсваше ръката му:

— Цяло чудо е, че още не сте заминали! Бях останал с впечатление, че рейсът ви е преди обяд.

— Аз също — с неудоволствие потвърди Алевар. — Но изглежда вашата Входна точка днес е претоварена.

— Претоварена ли? — учуди се Оливър. — Не помня да се е случвало. Е, от време на време има по някое закъснение, но… такива се случват на всички Входни точки, нали? Когато от Земята разместят графика.

— Не става въпрос за това. Никога не съм виждал толкова хора, включително и в сектора за посрещане.

— Шегуваш се! — засмя се изпращачът му. — Учудвам се, че изобщо си видял хора там.

Музикантът го погледна толкова сериозно и с такъв приятелски укор, че той се почувства неудобно. Започна да рови из джобовете си, сякаш не можеше да си спомни нещо важно. Накрая извади малка кутийка за бижута, подобна на онази, която сам бе получил преди няколко дни.

— За малко да забравя за какво дойдох — каза усмихнато, докато я подаваше.

— Не ми правиш предложение, нали? — усмихна се най-сетне братът на Луис.

— Все още съм женен — смигна му Оливър. — Но ако някога реша да променя нещата, не бих те заменил дори за Лу.

— Мечтай си! — отвърна му в същия шеговит стил Ален, който беше отворил кутийката и разглеждаше обеците с неправилни форми в нея.

Оливър изпревари въпроса:

— Малък подарък за младата дама, която е откраднала сърцето на приятеля ми. Убеден съм, че тя ще знае как да ги използва. Слагат се по азбучен ред.

— Моля?

— Казаха ми, че фигурките по обкова са йероглифи на някакъв древен език и обеците носят късмет, ако се слагат по реда на тези йероглифи.

— Ама че глупост! — възмути се Варан. В следващия миг си спомни, че Лили Йерба се занимаваше с лингвистика и изчезнали езици. Очевидно приятелят на Лу знаеше това и даваше допълнителни инструкции на момичето. Тъкмо се канеше да го попита откъде е запознат с древните йероглифи, когато чу някакъв мъж наблизо да споменава за проблеми в тунелните трасета.

Оливър също беше чул думите на непознатия. Когато Ален го погледна, само кимна и двамата внимателно се приближиха до мъжа, който продължаваше да разказва на своя партньор:

— Някакъв рейс от Божата планета. Никой не знае какво се е случило, но казват, че изчезнали пътници. Сигурно са катастрофирали и са задръстили основния тунел, защото Земята е преустановила двупосочно рейсовете и към останалите светове.

Едва сега Ален Варан разбра защо в този ден имаше толкова много хора на Входната точка. Усети как постепенно го обзема ужас. Сбъдваше се най-големият му страх. Връщането у дома се отлагаше за неопределено време. Оливър го покани в дома си, уверявайки го, че ще направи всичко възможно да го върне с първия тунелен рейс. Той отказа и побърза да се върне в чакалнята, за да съобщи неприятната вест на колегите си.

* * *

Дюк Пан бе един от последните пътници, напуснали местата си. Даваше вид на бавен и несигурен човек, но само докато се убеди, че никой не забеляза изчезването на Шандо и момичетата. Не беше наясно как са отворили вратата към сервизния коридор. Вярваше в стария хитрец и в уменията на Мика. Наложи си да не мисли повече за тях и се съсредоточи върху своята част от задачата.

Мириам уверено се придвижваше към контрола на изхода.

Дюк ускори крачка, за да я изпревари и да попадне в залата за пристигащите преди нея. Не можеше да позволи Сола и момчето да бъдат изненадани от просветената.

Премина с лекота през идентификационния контрол и още докато прибираше получената карта, ги видя — стояха на изхода на залата, небрежно оглеждайки хората. Дюк се поздрави за далновидността и забърза към тях.

— Небеса! Какво правите там? — развика се отдалече той.

— Хей, Дюк, радвам се да те видя! — пръв го забеляза Алек. — Вече се тревожех дали всичко е наред.

— Би трябвало да се тревожиш повече за себе си — отвърна сърдито хамелеонът. — Ако се бях забавил още малко, щяхте да провалите цялата операция.

— Другите в безопасност ли са? — прекъсна го загрижено Сола.

Той я погледна. Тревогата се четеше в очите й, а бузите й горяха. „Заради малката е — помисли си Дюк. — Чувства се отговорна, че я е въвлякла в тази авантюра“. Нямаше желание да я лъже:

— Отделиха се успешно, но не знам дали ще успеят да се измъкнат навреме. Пропускната система е по-бърза от очакваното, вероятно е ъпгрейдвана наскоро.

— Със сигурност е обновена, поне от последното ми идване тук — намеси се и третият му посрещач. Дюк не го познаваше, но успя да забележи приликата в чертите му с тези на младия лейтенант.

— Щабен генерал Игор МакСибер — представи се кратко мъжът със сивкавия мустак, забелязал опипващия поглед на хамелеона.

— Дюк Пан, търговски пълномощник от Божата планета. — Без да съзнава, възприе отривистия и делови баритон на събеседника си.

Сола и младежът учудено го изгледаха. Той леко се сконфузи. Беше си обещал да контролира приспособимостта си. Пое дълбоко въздух и когато проговори, гласът му отново звучеше по познатия им начин:

— Чуйте, след малко липсата на пасажерите ще бъде разкрита. Тунелният център ще бъде затворен. Ако не успеем преди това да напуснем района заедно с просветена Малчери, цялата акция се обезсмисля — няма да можем да докладваме за нарушение от нейна страна, защото тук е транзитна зона, а междувременно тя може да открие истината за нас. Затова ти, Алек, трябва да се отдалечиш и да се опиташ да я накараш да те следва. Най-добре иди при стената с разписанието, тя със сигурност ще мине оттам. Ще застана наблизо и ще ти дам знак кога да тръгнеш навън. Ако ползваш вертикалните кабини, постарай се тя да не те застигне в тях. Излезеш ли, хвани първата персонална кабина и следвай плана. Хайде, върви! Среща — за вечеря в хотела.

Младият МакСибер направи знак, че е разбрал всичко и забърза към стената с разписанието. Преди да го последва, Дюк се обърна към бащата:

— Генерале, Вие поемате към Градското рекламационно бюро веднага след като нарушителката се впусне да преследва сина Ви. Представете доказателствата, с които разполагате. Ако успеете, подхвърлете им и сламката за нарушение на Разпределението. В бюрото работят хора — заподозрат ли я, те сами ще изровят всичко скрито.

Тримата си стиснаха ръцете и се разделиха. Игор се запъти към изхода, а Дюк зае позиция, която му позволяваше да наблюдава едновременно мотаещия се пред разписанието лейтенант и посоката, откъдето очакваше да се появи Мириам.

Сола остана в залата за пристигащи. Трябваше да се подсигурят с наблюдение, ако поради някаква причина просветената не напуснеше транзитната зона.

За щастие на всички, Мириам Малчери се появи на хоризонта малко след като се бяха разпръснали. Силна и уверена крачка издаваше непреклонното й желание да залови беглеца. Тя разпозна Алек почти в същия момент, в който Дюк бе разпознал нея.

Хамелеонът даде знак и младежът тичешком се насочи към персоналните кабини. Без да се колебае и за миг, жената се втурна след него.

Дюк прекара ръце през лицето и косата си. Фитилът беше запален. Дано само огънят не излезеше извън контрол.

— Да дойда ли с теб? — чу глас до себе си. Вещерката неусетно се беше доближила и го гледаше в очакване.

Той поклати отрицателно глава:

— Не, по-добре да ги посрещна сам. Ако нещо се случи… С мен или с… другите, ти единствена можеш да довършиш плана.

Прозвуча аларма, чуха се предупредителни съобщения и изходите започнаха да се затварят. Дюк сграбчи Сола за края на мантията и с всички сили я задърпа навън.

Успяха да се измъкнат секунди преди входно-изходните точки на Тунелния център да бъдат затворени. Дишайки учестено, все още развълнувани от преживяното, в главите и на двамата имаше място само за една мисъл: „Открили са ги!“.

* * *

Първото, което си помисли Паскал, когато чу предупрежденията и видя как входовете на Тунелния център се заключиха, бе, че се сбъдват най-лошите му предчувствия. Беше пристигнал с поредния рейс от Да Винчи и все още уреждаше подробностите около престоя си, когато бе обявена блокадата. Хората недоумяваха. Някои изказваха предположения, други се опитваха да се доберат до достоверна информация, в резултат на което плъзнаха слухове. Но за разлика от повечето пътници, затворени принудително на територията на центъра, Пако имаше причини да се страхува.

Все още не беше сигурен кое бе надделяло у него — предизвикателството да премери сили със защитните механизми на системата или внезапно бликналото желание да поеме изцяло грижата за новата си позната с нежно, по детински съсредоточено лице. Каквато и да бе причината, няколко дни след посещението на Лили той се залови с достъпа до библиотечните сървъри. Очакваше в тях да са заложени същите функции като в оценяващите машини — и не сгреши. Макар и различни като изпълнение, защитните процедури бяха създадени по алгоритми, подобни на онези, които вече познаваше. Успя да използва част от кодовете, скрити в старите двуизмерни картини, а за останалите се погрижи сам. Не беше се занимавал с писане на инструкции от няколко години, затова работата отначало потръгна по-бавно, отколкото му се искаше. След седмица си възвърна увереността, а след по-малко от месец направи и първия си пробив.

Когато демонстрира на Лили постижението си, тя изпадна в такъв възторг, че моментално забрави кметските амбиции — защо трябваше да хабят време и усилия да моделират допълнителни алгоритми, ако уменията на Пако можеха да им открият директно всички тайни на системата? Логиката й беше необорима. Ненатрапчивото й очарование — също. Така започна онази част от подмолната им дейност, която сега караше Пако да изстива от страх при всяко доближаване на роботите-контрольори.

„Чайниците“, както ги наричаха, бяха автоматични контролни апарати, предназначени да проверяват легитимността на пътниците на случаен принцип. Придвижваха се по старомодния начин — с безшумни гумени колелца. Представляваха лъскави пресечени конуси с манипулатори, които в разгънато положение много приличаха на дръжки — откъдето бяха спечелили и прозвището си.

Въпреки че действаха на случаен принцип, при подозрение от страна на живата охрана или при сигнал на охранителната система, „чайниците“ бяха насочвани към определени пътници. Това караше Пако да се чувства неспокоен и непрекъснато да следи с поглед разположението на роботите. След повече от час безсмислено седене той се умори от собствените си притеснения и извади пътническия екипер. Какво щастие, че бе успял да вземе багажа си преди блокадата: част от хората, дошли с последните рейсове, все още чакаха разрешение да приберат нещата си от каргопомещенията.

Предпочете да включи двуизмерен дисплей и индивидуални слушалки. Нямаше намерение да задоволява любопитството на околните, особено на онези, които го гледаха в ръцете още с изваждане на устройството. Беше си намерил удобно място в залата за чакащи — за затворените в Тунелния център пътници нямаше допълнителни ограничения и те свободно се разхождаха из залите. Това горе-долу бе всичко, което можеха да правят.

Пако прегледа графика си. Двамата с Лили го бяха подготвяли много внимателно, за да съчетаят официалната цел на пътуването с истинските им интереси. А те бяха свързани с вездесъщите пирамиди на Луис Варан. Математикът Паскал Амол не можеше да аргументира професионален интерес към древни каменни руини на Земята, а кандидат-лингвистката Лили беше все още обучаема и нямаше право да пътува до другите светове преди завършване на академично образование. Нарушаването на тази забрана водеше до едни от най-суровите наказания, свързани със Закона за Разпределението.

Затова Пако трябваше да се добере поне до Музея на нулевите цивилизации, където можеше да се запознае с фактите, които ги интересуваха. Поне с част от тях. Вече бе дал заявка за посещение и при пристигането му тя бе потвърдена на идентификационния контрол и въведена в персоналната му карта. Надяваше се забавянето в Тунелния център да не повлияе на по-нататъшния му престой. Защото той трябваше, обезателно трябваше да стигне до Музея! Или… да се изгуби по пътя към него. Такава беше част от плана им с Лили. За осъществяването й обаче имаха нужда от късмет. А такъв в момента липсваше.

През ума му мина безумната идея да се вмъкне в информационната система на Тунелния център. Така щеше да разбере кой е бил последният рейс и какво се е случило с него. Но подобно действие беше чисто самоубийство. Откакто архивите на сървърите му бяха издали, че акад Варан е наблюдаван и ограничаван, Пако бе започнал да преценява действията и думите си по друг начин. В тайни и безименни сектори с криптирана информация беше открил и своето име между имената на поне стотина жители на Да Винчи. Всички те — оценени като потенциално опасни. Не се съмняваше, че ако се провали, ще го сполети съдбата на стария Луис.

По всяка вероятност през първите години от пребиваването си на Да Винчи Луис Варан бе показал нездрав интерес към определени теми и математически модели. По-късно към тези интереси добавил и историята. Всичко това му осигурило място в един специален списък, а напоследък — и ограничения в правата за ползване на библиотеката.

Лили и Пако прекараха доста време в опити да установят кое в заявките на акада бе интерпретирано от пазителя Либрогард като нарушение на правилата за изтегляне на информация.

— Безумно е да ограничиш един изследовател само защото се интересува от собствената си тема — бе се възмутила Лили. — Луис просто се опитва да открие значението на пирамидите като интегрира математическите с историческите им измерения. Това е уникално! Вместо да бъде ограничен, той трябва да бъде поощрен!

— Може би тъкмо там се крие проблемът: в комплексното значение на тези… неща — бе предположил тогава Пако.

— Но откъде един компютър може да знае кое е важно за човечеството и кое не? — продължаваше да упорства тя.

— Не може — потвърди опасенията й той.

Няколко дни по-късно Пако й показа доказателство, че последното пътуване на акада до Земята е трябвало да бъде осуетено. Откритието я развълнува повече, отколкото можеше да предположи. Тя му разказа за инцидента и двамата решиха, че трябва да действат преди незнайното всевиждащо око да засече неоторизираните прониквания в сървърните системи. Не се съмняваха, че откриването им е въпрос на време. Колкото и високо мнение да имаше Пако за собствените си способности, със сигурност бе оставил тук-таме малки следи. А онзи, който бе въвеждал и променял процедурите в цели клъстъри, не бе оставил дори прашинка от присъствието си.

Още по-страшно бе, че може би в този момент неизвестният всезнайко наблюдаваше Пако, скрит зад някоя стена на Тунелния център. Или седнал наблизо.

За да избяга от опасните мисли, аполониецът включи любимата си игра. Не искаше да рискува, включвайки се в потребителската мрежа на зоната. Затова вместо виртуален партньор предпочете да играе спаринг с машината.

* * *

Очите на Мика почти веднага свикнаха с тъмнината. Зад гърба й ивицата мъждива светлина се процеждаше през направения отвор на тунела.

— Тук сме! Насам! — напътстваха я със силен шепот Шандо и Кая.

Брюнетката отиде до тях и се опита да ги успокои с потупване по раменете.

— Попаднали сме в някакво малко помещение, но тук, зад нас започва галерия — осведоми я Кая.

Мика погледна натам, където сочеше спътничката й и се обърна към Шандо:

— Това ли е изходът, за който говореше?

— Проклет да съм, ако знам! — отвърна унило той. — Влизал съм във въздухоотводите, но те нямаха нищо общо с място като това.

— Тогава би ли ни обяснил къде точно сме попаднали, специалисте по тунелни разходки? — не много любезно запита островитянката, макар да разбираше, че той е толкова далече от отговора, колкото и тя самата.

— Трябва да тръгнем по коридора — намеси се внимателно Кая.

— Имаме ли избор? — сви рамене Мика и добави:

— Вие вървете, ще ви настигна.

Двамата се насочиха към черното петно в дъното на помещението, но тя ги спря:

— Почакайте, трябва ни светлина.

Отмота шала за глава, който се беше усукал около врата и раменете й и го разкъса. Огледа се за някаква дръжка, но помещението беше празно. С точен удар на ръката отцепи тънко парче от най-долното стъпало, намота парчето шал върху едната част на каменната пръчка и насочи ръката си към импровизираната факла. В мига, в който пламъкът лумна, Шандо преглътна със страхопочитание. Тази жена не преставаше да го изненадва. Бяха му казали, че умее да придвижва предмети с ръце, но той вече се беше убедил, че уменията й далеч надхвърляха предварителните сведения.

— Не се бавете — подкани ги отново Мика, докато им подаваше факлата.

Двамата не чакаха да повтори. Всеки момент през направената от тях дупка можеха да нахлуят охранители.

Мика изчака спътниците й да се оттеглят и самата тя се доближи до дъното на помещението. Вдигна ръцете си, затвори очи, за да се съсредоточи. Когато почувства енергията, с няколко отривисти тласъка на ръцете начупи от разстояние площадката, през която бяха влезли. Успя да задържи парчетата така, че да паднат бавно и безшумно на пода, след което си избра едно и го насочи към зеещия отвор. Повтори операцията няколко пъти, докато дупката в стената на сервизния тунел се запълни изцяло. Отново насочи енергията на ръцете си, но този път към стълбището, раздробявайки го напълно.

— Какво щастие, че площадката и стълбите са издигнати от строителни композити, а не са дялани от истинска скала — каза си тя.

Извърна глава назад. Изглежда коридорът беше построен без извивки, защото все още виждаше малкия възел светлина и двете сенки, които го следваха.

Застана на изхода на помещението и започна да притегля остатъците от стълбите към себе си, като едновременно с това отстъпваше крачка по крачка. Накрая ги струпа така, че да преградят изцяло пътя на бъдещите преследвачи. Знаеше, че няма да ги спре, но щеше поне да ги забави.

Затича се, за да настигне своите спътници. Изненада се, че ги наближава по-бързо, от очакваното, но разбра причината едва когато се сблъска с тях: двамата бяха спрели и въртяха глави ту наляво, ту надясно, опитвайки се да осветят с факлата нещо, което бяха открили.

— Полудяхте ли? Защо спирате? — просъска им Мика.

Вместо отговор Кая насочи показалеца си към нещото, което Шандо бе осветил.

— Саркофаг? — възкликна учудено брюнетката. — Какво прави каменен саркофаг в средата на този задръстен тунел?

„Ако е каменен“ — добави наум.

— Има един и от дясната страна — кимна Кая. — Изглежда абсолютно идентичен.

— Не разбирам — погледна я Мика.

— Аз също — вдигна рамене интуитата. — Но мисля, че трябва да надникнем в тях.

И преди Мика да успее да ги спре, двамата се спуснаха към саркофага отляво. Тя погледна назад, ослуша се и ги последва с многозначителна въздишка. Няколко секунди ги остави да се мъчат в опити да вдигнат капака, но реши, че моментът не е подходящ за забавление.

— Отдръпнете се! — разпореди се отново и без да дочака реакцията им, протегна ръце и внимателно вдигна капака на саркофага. Беше камък. Огромно парче тъмен дялан камък.

Леко резервиран, Шандо се надвеси със светлината над каменния ковчег.

— О, боже, какво е това? — възкликна той.

Жените се спогледаха и също се приближиха. Макар да не изразиха учудването си гласно, те също бяха изненадани от съдържанието на саркофага. Защото в него не намериха скелет или мумия. Той беше пълен, но… с хартиени листа, захванати на по-големи или по-малки снопове.

— Това са книги — съвзе се първа Каси и започна да рови из сноповете. — Те са били основният източник на информация в предкосмическата епоха. Използвали са се и дълго след това.

— Можеш ли да ги прочетеш? — поинтересува се практичната Мика.

— Не — отвърна Кая с видимо съжаление. — Но може би Шандо ще успее. Все пак той е жител на Земята, обучаван е тук, семейството му живее тук…

Шандо се наведе, взе една книга и я разгърна, но след секунда я пусна, клатейки отрицателно глава.

— Опитай пак! Опитай с няколко! — не се предаваше Каси. — Може да са от различни епохи или на различни диалекти.

Подчертано скептичен, той продължи да избира книги наслука. За да не пречат, спътничките му решиха да си опитат късмета и с другия саркофаг. Очаквано, в него също нямаше труп. Нямаше и книги. На дъното му лежаха лъскави дискове в различни размери, шарени правоъгълничета, непрозрачни капсули и разни други дрънкулки, оставени от предшествениците.

— Изглеждат като нови — не скри възхищението си интуитата. — Дали още могат да се ползват?

Мика й направи знак да замълчи и се ослуша. Сега и Каси чу шума. Нямаше време да мисли кога и дали ще може да използва откритото. С неподозирана бързина отмота своя шал за глава и започна да го пълни със съкровища от двата саркофага, докато Мика не спря устрема й, захлупвайки двете каменни хранилища.

— Имаме нужда от теб, Кая, не от тези боклуци — укори я тя. — Ако не тръгнем на мига, всички сме мъртви.

Отново затичаха по безкрайната галерия, този път с всички сили. Шумът все още беше далечен, макар да усещаха, че ги застига. Мика заповяда да угасят светлината и те захвърлиха факлата. Галерията продължаваше все така равна и прашна. Опирайки се на стените, за да се ориентират, едва сега забелязаха, че формата й е трапецовидна.

Изведнъж Кая, която бягаше в средата, спря задъхана, като сочеше с ръка нещо невидимо в горния ъгъл на галерията.

Мика не я видя навреме и се блъсна в нея:

— Какво има пак? — разсърди се тя.

— Изход — бе краткият отговор.

Шандо и Мика се взряха в точката, привлякла вниманието на интуитата.

— Струва ми се, че виждам лента светлина, но е толкова тясна, че може просто да си внушавам — заяви пръв Шандо.

Бодигардката им не се колеба — насочи бързо ръце към предполагаемия изход и нанесе серия юмручни удари, без да докосва повърхността. В горния край на стената, почти под тавана на галерията, зейна поредната дупка — достатъчно голяма, за да се провре човек, но и достатъчно висока, за да не може да бъде достигната.

Докато Шандо и Каси мълчаливо обмисляха как биха могли да се покатерят, Мика само с два-три скока по стените се намери до направения отвор. Като излезе, провря лице обратно към обезкуражените си спътници и нареди на Шандо:

— Размотай глупавата кърпа от главата си и ми я подхвърли!

Без да губи време, той изпълни заповедта. През ума му мина мисълта, че бяха случили с облеклото.

Мика стисна здраво единия край на кърпата, хвърли другия надолу и ги изтегли един по един. С общи усилия замаскираха, импровизирания изход и едва тогава се огледаха.

Наоколо нямаше и помен от града.

* * *

Директор Блейк уморено изключи работния си плот. Струваше му се, че административните задължения нарастват с всеки изминал ден. Беше толкова зает с всепоглъщащия хаос на института, че отдавна се бе отказал от професионалната си аналитична дейност. Признаваше, че му липсва — така, както му липсваше и време, за да се занимае с някой интересен проект. И все по-често се замисляше за парадокса на живота: изключителните аналитични умения бяха дали тласък на кариерата му и същевременно бяха провалили професионалното му развитие.

В началото не бе забелязал недостатъка на високия си пост. Чувстваше се щастлив. Бе поласкан от избора на колегите. Искрено вярваше, че ще успее да ръководи института и едновременно с това да работи по избрано от самия него задание — та нали той беше шефът, можеше да си позволи каквото пожелае! Не след дълго младежкият му ентусиазъм започна да отстъпва място на реалността. Оказа се, че да бъдеш директор на Програмния институт беше далеч по-непривлекателна задача от съставянето например на алгоритъм за изрусител, базиран върху кожната пигментация.

С течение на времето се научи да открива съзидателно зрънце и в ежедневните задължения: при организиране на безкрайните статистики, при проверка на докладите към поръчителите, при договаряне трансфера на ресурси с останалите институти, при подготовка на отчетите към Земята…

Подготовката на отчетите се превърна в любимото му занимание. Материята беше деликатна и точно там се криеше предизвикателството към аналитика и логика Руди Блейк. Изглежда се справяше, защото по всеобщо мнение бе един от най-добрите и популярни директори на института. Позволяваше на хората си някои волности в разрез със статута на учреждението им, но винаги успяваше да се аргументира пред Съвета на директорите, пред Наблюдаващия комитет на учителите и пред всякакви контроли и одитори. Самият той изгубил възможност да създава, се стараеше хората му да запазят вдъхновението и жаждата си за работа. Подкрепяше ги в начинанията и ги защитаваше в провалите, макар понякога тази закрила да му костваше много усилия.

Както сега, когато заплахата от наказание тегнеше върху един от любимите му старши програмисти. Въпреки всички съвети и предупреждения, Оливър Терв продължаваше да работи върху личния си проект с упорита непредпазливост. Блейк пробва да издейства часове в Експерименталния център, но графиците там бяха запълнени до края на годината. Можеха да се надяват единствено някоя работна група да приключи проект преди декларирания срок.

— Не мога да чакам само една хипотетична възможност — възпротиви се Оливър, когато директорът го информира за ситуацията. — Проектите в центъра обикновено се удължават, а не свършват предсрочно. Подозирам също, че далеч не съм единственият на опашката…

Беше прав. Списъкът на чакащите се увеличаваше с всеки изминал ден. Блейк смяташе да „издигне“ протежето си като мехур в първите позиции на резервите. Не обичаше ходатайствата, но в конкретния случай времето наистина бе от значение. Не толкова за успеха, колкото за сигурността на нетърпеливеца.

Когато разбра, че намеците и заобикалките не достигат до слуха на Оли, се опита да го отклони от заниманията в директен разговор:

— Не си ли се запитвал как е възможно за толкова столетия никой да не прояви интерес към… темата, която разработваш? Умен си, приятелю, но… нали не се мислиш за Прометей? Ами ако огънят вече е бил открит?

Спомни си как програмистът се стресна, мъчейки се да отгатне докъде се простират знанията на директора.

— За какво говориш? — поинтересува се сдържано, с надеждата, че е подушил блъф.

— Стига, Оли! Забрави ли колко отдавна съм в този институт? Видял съм достатъчно, за да знам, че идеалисти като теб нямат шанс. Да, ти си добър математик. Да, в досието ти от Академията са отбелязани впечатляващи успехи в астросимулациите. Имаш интересни идеи и достатъчно опит с индустриалните инструкции. Но онова, с което си се захванал, е прекалено голямо, за да се справиш сам. Никой досега не е успял.

— И откъде си сигурен за темата, по която работя? — не се стърпя Оливър.

— Както ти казах, видял съм достатъчно. Освен това съм аналитик — нещо, което хората често забравят. Е, и най-важното: трасиращи програми за вакуумна среда, съгласувани с квантовите закони… Според тези закони коридорите могат да са непредсказуеми, нали? Кой ли би се интересувал от подобни вероятностни решения?…

Събеседникът му мълчеше, затова Блейк подхвърли небрежно:

— Уравнението на капа-браните[1] е красиво, но да определяш дестинационната точка чрез екстраполация на вектори ми се струва твърде… опасно. Ще имаш късмет, ако пренесеш и карфица.

Забеляза как безразличието на Оливър изчезна изведнъж. Остана мълчалив, само лицето му издаваше любопитство. Блейк продължи мисълта си:

— Поиграх си малко и направих анализ на риска. Мога да ти дам резултатите, ако те интересува. Съжалявам за оценката, приятелю. Не мисля, че ще се справиш сам.

— Аз не съм сам — отговори програмистът след кратко колебание.

За пореден път Блейк се убеди, че неведението е за предпочитане пред информираността. Подозренията за заниманията на дългогодишния му любимец се бяха потвърдили. Нещо повече: той беше брънка от заговорническа верига. Но най-лошото, което осъзна, бе, че Оливър е вдъхновител на тази верига!

Опита се да го разубеди по приятелски:

— Чуй ме, Оли. Не съм страхливец, но мисля, че за всички ще бъде най-добре ако забравим твоите… младежки увлечения. Дори да ти осигуря време в Експерименталния център, не мисля, че ще разполагаме с енергията, необходима за потвърждаване на твоите модели. Знаеш ли, съществува нещо като мит между физиците. Преди около два века на индустриална луна Планк[2] била създадена специална лаборатория за изучаване на космически вибрации. Твърди се, че с експериментални технологии успели да изолират суперструни и да им въздействат, но…

— Чудесно! Осигури ми направление за там! — нетърпеливо го бе прекъснал Оливър.

— Ще ме изслушаш ли? — ядоса се не на шега Блейк. — В един момент всичко излязло от контрол! Оттогава там изпращат само нарушители.

— Страхотно! — вместо да се откаже, Оливър се беше въодушевил. — Ако ти си прав и темата ми е табу, значи ще бъда обявен за нарушител. А ти… ще трябва просто да споменеш в докладите си, че едно пребиваване на Планк би ме ужасило.

— Никога не се шегувай с индустриалните луни! — скастри го директорът и Оли с удивление видя как той направи суеверен знак за изключване.

* * *

Шандо и момичетата се оглеждаха, примижали от неочаквано силната светлина. Намираха се в негостоприемна равнинна местност. Остатъци от изсъхнали дървета и остатъци от постройки, стърчащи тъжно над пустинния пейзаж, говореха, че някога този район е бил обитаем.

Вероятно хората, които бяха живели тук, бяха създали и подземната галерия. С каква цел е била прокопана тя, откъде е тръгвала и докъде е стигала — никой от тримата не знаеше. Ако не успееха да се върнат у дома, може и никога да не узнаеха.

Тръгнаха в посока, в която според тях се намираше градът.

— Не ми е ясно как ще влезем. Нямаме идентификационни карти, нямаме регистрация на Земята… Веднага ще ни обвинят в нарушение на закона — размишляваше на глас Шандо. — А от задържането до прозрението, че ние сме контрабандните пътници, които всички охранителни отряди издирват в момента, ще има само една крачка. Няколко часа, може би по-малко.

— Ще му мислим, като стигнем дотам — уморено отговори Мика.

— Шандо, знаеш, че нямахме избор — укори го внимателно и Кая. — На мен ми е забранено да пътувам през Тунелите, а твоите легални права на Земята са ограничени поради произхода ти.

— Да, знам — без желание потвърди бившият Чиникул. — И затова не разбирам защо включиха нас. Защо тредман Пан не избра някои по-подходящи хора, които да си пътуват легално с него?

— Млъкни и си набий в главата, че щом са изпратили нас, значи ние сме били най-подходящите — приключи разговора Мика. Изглеждаше истински досадена.

Шандо само въздъхна и скрито се прекръсти.

От половин час вървяха, без да срещнат човек, звяр или какъвто и да било знак, че са поели във вярната посока. Слънцето светеше със слаби червеникави отблясъци и скоро щеше да изчезне от хоризонта. Усещанията на Кая бяха притъпени — вероятно от тичането и стреса от бягството. Мика си даде сметка, че малката все още беше обучаема, не бе завършила академичното си образование и не бе научена да се справя в напрегнати ситуации. Въпреки това се бе държала напълно адекватно и бе изпълнила мисията си по оцеляването. Дори и сега отказваше да спрат за почивка заради нея.

Никой от тримата не се страхуваше, че са изложени изцяло под открито небе — жителите на новите светове живееха без куполи, а и се надяваха никога да не им се наложи да ги ползват. След тоталното замърсяване на собствената му жизнена среда, човечеството бе направило много, за да не повтаря грешките си.

Каквито и индустрии и химикали да се създаваха, те бяха разположени далеч от обителта му — на страховитите индустриални луни. Производствените дейности там се извършваха изцяло от роботите, а когато все пак се налагаше намеса на човешки оператори, изтърпяващите наказанията си граждани бяха повече от достатъчно. Изпращаха ги там от всички светове, при всяка влязла в сила присъда. Разликата между отделните престъпления бе само в продължителността на престоя и задачите, които им се възлагаха.

Преглъщайки страха и опасенията си, че може скоро да се влее в редиците на заточените, Шандо изведнъж прозря, че нямаше идея къде се намират индустриалните луни. Беше виждал наказателните капсули — бяха по-малки и с различна конфигурация от останалите тунелни капсули. Предполагаше, че причините за това са малкия брой пътници, а най-вероятно и размерът на лунните Входни точки. Странно, че хората никога не задаваха въпроси за местонахожденията им. Изглежда, страхът от заточението бе превърнал темата в табу.

Усети, че спътничките му бяха спрели. Той също спря и ги погледна. Изравнили се с него, те застанаха от двете му страни.

— Какво е това място? — запита първа Мика.

— Там има хора! — добави и Кая.

Шандо погледна в същата посока. На около петстотин метра, в някогашни образци на архитектурната мисъл, сега полусрутени и разграбени, кипеше живот. Малки и големи хлапета търчаха из разградените — на места до скелет — многоетажни сгради, гонеха се, пищяха и продължаваха да рушат. Отдолу и на ниските етажи гръмогласните им майки ги кълняха и крещяха, като в същото време опъваха на безкрайни върви невъобразимо количество дрехи. Мъжете седяха на групи пред саморъчно направени или остатъци от едноетажни постройки, играеха, спореха и се караха. Пред някои от постройките като навеси бяха поставени стари куполни плоскости, а други бяха разположени между няколко дома, така че образуваха общо покрито пространство.

— Какви са тези хора? — повтори въпроса си Мика.

— Деструктиви — отвърна Шандо. По любопитството в очите им разбра, че никога не бяха се сблъсквали с дегенерати. В новите светове нямаше място за тях.

— И какво правят тук в пустошта? — продължаваше да го разпитва чернокосата фурия.

— Ядат, крадат и се размножават.

— Но как могат да издържат при тези условия? Защо не отидат в градовете? — полюбопитства и Каси.

— Те не искат да живеят в градовете — обясни им бившият землянин. — Векове наред са правени опити да бъдат приобщени. Хиляди опити. Давани са им жилища, кредити и безплатно обучение. Предлагани са им безплатно услуги, недостъпни за останалите граждани. Но те предпочитали да разрушат всичко дадено и да избягат, защото не искали да работят. И сега нахлуват от време на време на групи и крадат всичко, до което се докопат. Живеят на кланове и действат на групи, никога сами.

— Сигурно крадат продукти за ядене?

— Не съм чувал за продукти. Крадат персонални карти, комуникатори, информационни източници и всичко, което после могат да разменят със съседите си от другите кланове. Ако ви трябва нещо контрабандно — тук със сигурност ще ви го доставят.

— А как осигуряват храната си?

— Обикалят извънградските сметища, правят капани на животните, търсят диворастящи ядливи растения. Всичко, което могат да получат наготово.

Двете момичета замълчаха, опитвайки се да асимилират думите на Шандо.

— Ако всичко казано дотук е истина, какво правят по цял ден? — недоумяващо запита Каси.

— Онова, което виждате. А, да. Правят също и себеподобни.

— По начина, по който го изричаш, звучи ужасно — направи гримаса тя.

— Ужасно е — потвърди той.

Разговорът им беше прекъснат от около две дузини хлапета, които ги бяха забелязали от високото и сега с викове идваха към тях.

— Бъдете нащрек! Деструктивите са опасни — предупреди Шандо.

Сякаш за да потвърдят думите му, хлапетата заобиколиха неканените посетители и започнаха да стесняват кръга около тях. Непрекъснато си подвикваха нещо на неразбираем език и се смееха, а някои по-смели дори протягаха ръце към вързопчето на Каси.

Без да помръдва от мястото си, Мика насочи ръка към смелчаците. В следващия миг онези, които бяха най-отпред, се стовариха върху другарчетата си и всички изпопадаха един върху друг, като отново се разпищяха. Случващото се привлече вниманието на част от възрастните, които също забързаха към децата си.

Кръгът около тримата продължи да се стеснява, а хлапетата постепенно заотстъпваха местата си на своите родители. Мика направи знак на двамата си спътници да приклекнат и с подскок се завъртя на триста и шестдесет градуса. Когато отново стъпи на земята, между деструктивите и пришълците се издигаха пламъците на огнен кръг.

Събралите се ахнаха и суеверно заотстъпваха назад. Шандо реши да използва момента и извика с неподозирана дори за самия него сила:

— Доведете ни водача на клана! Искаме да говорим с него!

Знаеше, че деструктивите го разбират. Незнайно как, но те научаваха и говореха езика на хората от градовете. Знаеше също така, че ако спечелеха водача на своя страна, другите нямаше да посмеят да им навредят. Беше се сблъсквал с правилата им в детството си, когато придружаваше баща си с намерение да заеме мястото му в поддръжката на Тунелния център.

След кратко колебание две от по-големите момчета затичаха към селището да повикат водача.

— Те могат да ни отведат до града — шепнешком сподели плана си Шандо. Беше рисковано, но смяташе да използва внезапно полученото тактическо преимущество.

Деструктивите се прекланяха пред по-силните. А тримата непознати засега изглеждаха по-силни.

— Каквото и да става, не показвайте слабост пред тях — предупреди момичетата той.

Малко по-късно тримата седяха на риболовни столчета заедно с водача на клана пред малка сгъваема масичка, в специално издигната за тях походна шатра. Масичката бе стара и очукана, а шатрата — нашарена от кърпени и прекърпени парчета, но това не смущаваше нито домакина, нито гостите му.

— Ако ви намеря всичко, което искате, вие с какво ще платите? — пазареше се водачът.

— Ние идваме от друг свят. При нас няма пари и нищо не се плаща — контрира го Шандо. Спомените от детството се бяха избистрили до последния детайл. Усещаше, че плава в познати води.

— Значи вие сте мирони като нас — заключи мъжът срещу него. — И при нас няма пари, но когато правим някому услуга, той ни се отблагодарява с подарък. Е, какво ще ни подарите за добрината?

Шандо понечи да отговори, но Каси го спря с ръка.

— Можем да ти направим лична услуга — обърна се тя към пазарящия се деструктив, като го гледаше в очите. — Защото ти правиш лична услуга на нас, нали така?

Той потвърди с готовност, а тя се усмихна. Беше усетила тайното му желание, беше почувствала отговора и смяташе да се възползва. Помоли Шандо и Мика да се отдалечат и отново се обърна към събеседника си:

— Бил си нещастен, но можеш да бъдеш щастлив. Не вярвай на жената, която ти се кълне в любов. Любовта й е свързана с омраза. Не бързай когато вземаш решения и не се доверявай на… — изведнъж тя се смути и се запъна, а след това бързо довърши фразата:

— … на близки хора.

Мъжът усети колебанието й. Стана от мястото си, застана пред нея и я разтърси за раменете:

— Ти видя нещо, нали? Ти си ясноока! Какво видя? Кажи ми, трябва да знам!

Каси сведе очи:

— Не знам дали имам право да ти кажа.

— Той ще ме убие, нали?

Тя го погледна извинително и кимна.

Водачът я пусна и се свлече отново на стола.

— Сигурно се чудиш откъде знам — заговори той повече на себе си, отколкото на нея. — Майка ми беше ясноока. Когато брат ми се роди, тя видя смъртта ми, също като теб. Разправяше на всички, че родила убиец, докато накрая баща ми не издържа и я преби.

— Съжалявам — поклати глава Каси. — Исках да ти кажа хубави неща. Усетих нещо красиво в живота ти, но то е далеч. Онова, което изрекох, едва ли може да се приеме за подарък.

— Жива бъди! — успокои я водачът — Думите ти бяха по-ценни за мен, отколкото предполагаш. Ти ми напомни за майка ми. И доказа, че тя е била права. И ми даде напътствия, които ще ми помогнат. Знаеш ли какво? — допълни след кратко колебание. — Ще ви отведа лично до града. Услуга за услуга.

След тези думи той даде някакви нареждания на стоящите наблизо, но на почтително разстояние, мъже и отново се обърна към нея:

— Сега ще донесат всичко, което ви е на сърце.

Мика и Шандо забелязаха раздвижването и отправиха въпросителни погледи към Кая. Тя вдигна палец с усмивка.

Малко по-късно тримата пришълци поеха мълчаливо след водача на деструктивите. Шандо бе преметнал през гърба си вързопа на Каси, а тя и Мика се редуваха да носят ръчно изработената кожена торба с подарените им трофеи. Между тях имаше няколко идентификационни карти, които можеха да използват подред, така че да не бъдат засечени от екипите за бързо реагиране.

— Всичките сме ги намерили, не сме ги крали — беше ги уверил новият им познат.

Шандо не вярваше много-много на приказките му, но момичетата приеха обяснението с облекчение. Макар да бе спечелил симпатиите им с действията си, те никога не биха се съгласили да вземат крадени вещи. Изглежда Баго знаеше това. Вървейки от дясната му страна, на половин крачка зад него, Шандо имаше възможност да го разгледа незабелязано.

Лицето му беше смугло и изпито, осеяно с бръчки, които му придаваха старчески вид. Небръснатата от няколко дни брада също заблуждаваше за възрастта. Защото той едва бе навършил четиридесет.

— Такъв е животът ни, от него остаряваме — бе пояснил той. — А вие, гражданите, си мислите, че ни е леко.

Шандо едва бе възпрял момичетата, които тръгнаха да спорят с Баго за избора на живот. Знаеше, че деструктивите обичат да се оплакват, но всъщност са доволни от съдбата си. Рядко, много рядко имаше измежду тях такива, които не харесваха този начин на живот. Те отиваха в градовете, образоваха се и бяха разпределяни както всички останали граждани. А клановете им ги проклинаха и изгаряха спомените за тях.

Нощта беше паднала отдавна. Небето, както и пейзажът наоколо, тънеха в мрак. Звездите бяха изчезнали, луната все още не беше изгряла. И все пак, колкото и тъмно да беше, Шандо и спътничките му забелязаха купола на града в мига, в който той се появи на хоризонта.

Баго продължаваше да крачи напред, докато куполът постепенно нарастваше.

Бяха наближили достатъчно и очакваха всеки миг той да им покаже счупен блок от купола, през който да преминат. Вместо това водачът им внезапно смени посоката, извървя още около двеста метра и спря. Останалите го гледаха с недоумение.

— Аз съм дотук — каза деструктивът. — Сега ще ви отворя шахтата, през която ще преминете от другата страна на купола. Ще излезете някъде на пътя, който води от Тунелния център за града.

— Ти луд ли си? — възнегодува Шандо. — Нали персоналните кабини ще ни пометат.

— Кой, кой? — не разбра Баго.

— Такситата — спомни си тукашната дума бившият землянин.

— А, това ли било? Ама вие няма да излезете на тоя път, ще излезете там, дето се разхождат пешеходците.

— Ако си толкова сигурен, защо не ни придружиш? — попита с недоверие Мика.

— Сам човек не е добре да пресича — отвърна й спокойно той. — А и откак синът ми загина, аз не влизам в тая шахта.

— Какво се е случило? — полюбопитства Каси.

Баго се обърна към нея. Нямаше намерение да споделя скръбта си с тези граждани, но изпитваше необяснимо доверие към яснооката още от мига, в който я видя. И той заразказва:

— Преди две години и малко Чайо и братчед му се наговорили да свършат едно-друго в града. Влезли през тука, ама като стигнали другия край, там имало един черноризец.

— За какво говори той? — обърна се Мика към Шандо.

— Има едни хора… като екипи за бързо реагиране, но по-особени. — Затрудни се и само махна с ръка. — После ще ти обясня.

Каси също не знаеше много за черноризците. Реши, че непременно трябва да разпита Шандо, а може би и Сола за тях. За момента предпочете да чуе докрай историята на деструктива. Нещо в разказа му я бе заинтригувало.

— Момчетата опитали да се скрият — продължи Баго, — но онзи ги видял и стрелял по тях. Тогава те се разгневили, станала борба и черноризецът убил Чайо.

При спомена за случилото се той замълча. Другите също наведоха глави. „Много подходящ момент за такава история, няма що!“ — ядоса се наум Шандо. Нарами отново вързопа като знак, че е време да потеглят.

В този момент Кая се обърна към водача:

— А докато се биели, възможно ли е някой от тях да е изстрелял заряд напосоки?

Баго се стресна:

— Тебе лъжа, мене истина — така е било! Зейн, браточеда, после ми каза, че онзи пуснал един двусачмен. Не знае дали било насочено или ненасочено. Ама това е всичко, щото Зейн му избил гъна от ръцете, хлопнал го яко и си плюл на петите. Може и да го е убил, не знам. От страх ли, от бързане ли, обаче оставил Чайо при гражданите — довърши с тъга в гласа осиротелият баща.

Сега вече думите му сериозно заинтересуваха Кая. Нима бе на път да разреши една загадка от последните й дни на Земята? Случката, заради която тя и приятелите й бяха наказани и преразпределени? Трябваше да се убеди на всяка цена.

— Съжалявам за сина ти — поде отново тя. — Да помниш случайно на коя дата се случи всичко?

Баго кимна и назова годината, деня и дори часа. Съмненията на интуитата отпаднаха — в онзи тъжен ден Крас им беше казал истината: той не беше виновен за инцидента с кокилите.

[1] Брани — съкратено от „мембрани“ — разнодименсионни повърхности — за повече информация вж. М-Теория / Теория на суперструните. — Б.а. ↑

[2] Макс Карл Ернст Лудвиг Планк (1858–1947) — немски физик, основател на квантовата теория, за което получава Нобелова награда за физика през 1918 г. — Б.а. ↑

Сенки от миналото

Откакто бе кацнала на Земята, Мириам имаше усещането, че е под непрекъснато наблюдение. Макар никой да не се опитваше да контролира мислите й или да я проследи физически, неизвестният наблюдател отгатваше всеки неин ход. Как иначе можеше да се обясни фактът, че младият рейнджър вече няколко дни се измъква изпод носа й? Всеки път, когато наетите от нея информатори докладваха местоположението му, тя потегляше незабавно към него. И всеки път момчето успяваше да изчезне минути преди нейната поява. Дали някой от наемниците я беше предал? Малко вероятно — хората бяха проверени, никой не подозираше истинските й намерения. Бе изложила логична и приятна за ушите история, подплатена с лек натиск върху собствените им мисли — почти незабележимо окуражаване за правилно възприемане на разказа й. Защото Мириам отдавна бе открила, че може да влияе върху мислите на хората около нея.

Малкото момиче с удължено лице и сериозен поглед под сбърчените като на възрастна жена вежди не се ползваше с особена популярност сред връстниците си. Може би защото така и не се научи да споделя радостта им от живота.

Като всички деца на Звездна градина, Мириам помагаше на родителите си във фермата, но за разлика от останалите, не успяваше да се забавлява с онова, което я караха да прави. Не усещаше привързаност нито към земята, нито към растенията, които отглеждаха, нито към малко тромавите роботизирани фермерски системи, които извършваха цялата работа, а семейството й управляваше с ентусиазъм. С нетърпение очакваше да тръгне на училище, защото вярваше, че то ще промени живота й.

Очакванията й не се оправдаха — същите деца, същите дивашки игри под открито небе, същата обсебеност от така наречената красота на всяко стръкче и листо, поникващи в декоративните разсадници за отдих. На всичко отгоре трябваше да понася подигравателните забележки за големината на носа и дължината на зъбите си без да показва, че се е разстроила, защото това само нахъсваше глупаците срещу нея. Нямаше на кого да се оплаче — баща й ги напусна заради някаква новодошла студентка и майка й се потопи изцяло в собствената си болка. Така Мириам все повече се отчуждаваше от света, в който живееше.

За да забрави за действителността, започна да чете. Отначало се задоволяваше само с изданията, които се препоръчваха в обществената мрежа. Постепенно се регистрираше във все по-високи нива на регионалната библиотека. Измислените истории в романите заотстъпваха място на истории, свързани с истински случки и събития. Последните от своя страна разпалиха любопитството й към историческите източници и така един ден тя откри за себе си Светата книга.

Остана изумена колко малко се бяха променили хората за толкова хилядолетия. Четеше притчите и намираше там истините за живота. Четеше битията и откровенията и откриваше себе си в тях. Но онова, което най-много я привлече в светите писания, бе обещаното възмездие. Всички, които й бяха сторили зло — и синеоката студентка, която й отне бащата, и самодоволните хлапета, които й се подиграваха, и глупакът Хано, който предпочете да излиза с лигавата Ейда вместо с Мириам… Всички те се интересуваха само от външната обвивка на света. Затова когато настъпеше моментът на истината, със сигурност щяха да попаднат на онова място с вечните пламъци, откъдето никога, никога нямаше да могат да избягат.

Така преди да отвори сърцето си за любовта, Мириам го бе отворила за Страшния съд.

Новото верую бе донесло утеха за онеправдания й живот, но тя повярва истински в него едва когато се случи чудото.

Седеше в двора на Училището с неколцина съученици, които разгорещено обсъждаха предстоящото годишно празненство. Щеше да бъде последното им истинско училищно забавление, защото след година им предстоеше Разпределение. Тържествата на разпределените по традиция бяха изпълнени с въздишки и сълзи, затова всички залагаха на сегашното. Красивите момичета вече имаха по няколко покани за придружители. Това изпълваше Мириам с ревнива завист, макар че би си отхапала езика преди да си признае подобен грях.

Предишната вечер се беше помолила на новия си закрилник — Бог — така, както бяха го правили светите предци хилядолетия преди нея. Помоли Го да й даде знак, че я приема в редиците на последователите си. Но денят изтичаше без да е получила отговор на молитвите си. Нещо повече — Хано тъкмо се готвеше да отправи покана на розовата Ейда.

В онзи момент Мириам внезапно усети огромен прилив на енергия — някаква сила, която за миг облада цялото й същество, унищожавайки всякакви колебания. И преди да си даде сметка за случващото се, тя вече му бе внушила, че поканата трябва да бъде за нея. Никога нямаше да забрави изумените лица на останалите, когато без видима причина Хано извърна поглед от усмихнатата й съперница и заяви на всеослушание:

— Миранда Луса, ще ме придружиш ли на годишния училищен празник?

Младата религада[1] осъзна, че това бе знакът, който бе очаквала цял ден. Почувства се уверена и силна както никога преди. За нея нямаше съмнение, че Бог я бе наградил с дарбата да ръководи мислите на хората. Бе убедена, че съдбата й е начертана и прие разпределението си на Божата планета като потвърждение за това. За нейна изненада жреците на кръста, които пристигаха в Преддверието да поемат новите ученици, само тъжно клатеха глава, когато тя питаше за своето име в списъците им.

— Трябва да се покориш на съдбата, дете. Щом си изпратена на Мъгливия остров, значи тъмните сили в теб са взели връх над душата ти и ти нямаш място при нас — й каза тогава един от жреците.

Но Миранда беше сигурна, че Бог няма да я остави. Само час по-късно старият Карло Джованоти дописваше в списъка на новопостъпилите пропуснатото име на Мириам Андалуса Ривейра.

Мистерията по внезапното изчезване на младата Миранда Луса Ривърхол от Звездна градина така и не бе разкрита. Времето бе запратило досието й дълбоко в архивите с неразрешени дела.

Припомняйки си откъде бе тръгнала и дългия път, който бе извървяла, за да бъде днес уважаваната просветена Малчери, Мириам отново се изпълни с увереност в правотата на делото си. Коленичи пред малкия настолен кръст от синьо-зеленикав слюдест камък и отправи горещата си молитва към Него:

— Прости греховете ми, господи и увенчай делото ми с успех, защото то е в прослава на името ти и за умножение на чедата твои. Амин.

Прекръсти се със смирено наведена глава и се изправи. Досега молитвите й винаги биваха чути. Бог беше справедлив и закриляше правото дело. Мириам не се съмняваше, че той ще я подкрепи в мъките й по задомяване на любимата дъщеря.

Приготви се за излизане и отново изпита онова странно усещане за следене. Не беше свързано с мислите й, приличаше по-скоро на нещо като разголване. Разголване на душата.

— Съхрани ме и защити правото дело — отново се прекръсти Мириам.

В същия миг някой отключи вратата на хотелската й стая от външната страна и пред нея застанаха трима униформени мъже.

— Мириам Андалуса Малчери, задържана сте по обвинения в опит за отвличане, подстрекателство към антицивилизационни действия и нарушение на закона за Разпределението — произнесе с ясен и отчетлив глас единият от тях, докато другите двама със заучена любезност й поставяха маркерите на издирван нарушител.

Мириам се опита да достигне мислите им и остана ужасена, защото разбра, че те нямаха мисли. Бяха роботи. Изкуствени хора, произвеждани от машини. За миг се учуди, защото си спомни за Мораториума върху хуманоидизацията. Нима вече беше отменен?

По-лошото обаче бе, че усещането за невидим наблюдател продължи да я измъчва. Роботите може и да бяха я арестували, но не те бяха проникнали в душата й.

* * *

В мига, в който зърна Каси да минава през вратата на хотела, Паскал стисна очи и се ощипа. Знаеше, че е немислимо да я срещне тъкмо тук, на Земята и тъкмо сега, когато тя се обучаваше за бъдещата си професия, в новия си свят. Но момичето, в което несъзнателно се беше вторачил, се усмихна приветливо и му махна с ръка. Беше изумен от неочакваната среща и още по-изумен от онова, което малко по-късно разказа тя на чашка енергизиращо питие.

— Значи при онази блокада в Тунелния център са търсели теб? — не вярваше на ушите си Пако.

— Да — потвърди спокойно някогашното момиченце.

Провокираше ли го? Той не беше от хората, които се подчиняват сляпо на правилата. Обичаше да стъпва по ръба на позволеното и дори да си устройва малки прегрешения. Смяташе, че последните му занимания и идването тук са възможно най-големият риск, който разумен човек би могъл да предприеме.

Казаното от Каси го накара да се почувства като инфантил. Виж я ти малката! Не би заподозрял, че е способна на подобна авантюра. Възхити се на смелостта й. Едновременно с това се притесни от последствията при евентуален провал.

— Кой празноглавец реши, че си най-подходящата за този експеримент, гризанке? — обърна се към нея с прякора, който й бе дал на Да Винчи, когато тя беше само малко, сладко дете. — Опитваш се да ме убедиш, че, още недоучила, ти си най-великата вещица на нашата цивилизация? — Беше му разказала за новия си свят и за своето място в него.

— Ласкаеш ме — засмя се тя, но допълни сериозно:

— Първо, не съм вещица. Тази дума е отживелица, а и нямам нищо общо с вещерите. Второ, не съм най-великата, но по стечение на обстоятелствата аз… бях прикрепена към тази жена още от пристигането й на острова. Да, можеха да изпратят някой по-опитен интуит, но… как да ти обясня… аз вече бях установила връзка.

Смръщил вежди, Пако недоверчиво поклащаше глава. Тя се опита да му обясни:

— Слушай, представи си, че си завършил нова картина и ти предстои оценка. Възможните оценители са баща ми и някакъв арт-акад, когото не познаваш. Ако можеш да избираш, кого ще предпочетеш?

Той отвори уста да отговори, но тя го изпревари:

— Баща ми, нали? Защото те познава. Или може би греша? — добави, тъй като старият й приятел продължаваше да мълчи.

Беше права, разбира се. Но той също беше прав — не биваше, не можеше да позволи нещо лошо да се случи на това красиво, младо и безсрамно талантливо момиче. Нямаше да понесе да види болка в очите й. Не и сега, когато отново я бе срещнал и от пепелта на спомените започваха да проблясват искри, които смяташе за безвъзвратно угаснали.

— Жителите на Мъгливия остров не са добре дошли на Земята — продължаваше да говори Каси, без да забелязва вътрешната борба на събеседника си. — Всъщност никъде не са желани, защото хората се страхуват от тях. Знаеш ли, че в много хотели и институции, а също и в училищата, са въведени екраниращи системи за паранормалната мозъчна активност на менталиците? А знаеш ли, че ако аз бях дошла легално, щях сега да нося освен медальона на Божата планета и ограничител на енергийното ми поле? Не, Пако, мисията ни нямаше да е изпълнима без нарушенията, които се налага да извършим.

— Гризанке, ти вярваш ли в съдбата? — внезапно запита той.

Каси подскочи от изненада — беше ли я слушал въобще?

Погледна го. Цялото същество на аполониеца стоеше в някакво очакване, макар изражението на лицето да подсказваше, че не търси отговор на въпроса си. Очевидно се колебаеше за нещо и от нея зависеше решението, което щеше да вземе.

За миг Каси се изкуши да приложи „магьосническите“ си сили, но се отказа. Как щеше след това да го убеди, че не го контролира? И щеше ли той да продължи да разговаря така мило с нея или щеше да си намери учтиво извинение, за да я остави? Не, тя не искаше да загуби приятел.

Отмести недопитата чаша върху оранжевия сектор за отсервиране и приближи лицето си до това на Пако. Преди да отвори уста, ненужната посуда вече бе изчезнала от масичката.

— Какво си замислил? — запита Каси.

— Все още го обмислям — отговори сериозно той. — Не мога да оставя някаква сополанка да навира в носа ми контрабандните си подвизи. — При последните думи лицето на хиперсоциалния постепенно придоби онова лукаво изражение, което малката му приятелка познаваше от годините, когато щурият студент подкрепяше детските й бели.

Двамата се спогледаха и весело се разсмяха.

— Пако пак ще пакости — издекламира Каси.

— Нямам избор — вдигна рамене той. — Трябва да ти помогна, а ако имам късмет, може и ти да помогнеш на мен.

— С теб съм! — извика тя и се хвърли на врата му.

— Ако не си, ще те наклеветя на родителите ти — успя да отвърне Паскал миг преди звучната целувка да опари бузата му.

* * *

С пристигането им на Бойна звезда Сола разбра, че славата е изпреварила младия лейтенант. На Входната точка ги посрещнаха с почести. От този момент нататък за нея бе трудно да контролира състоянието на пациента си, защото графикът им се изпълни с безброй покани и срещи. За щастие Алек държеше тя да го придружава при публичните изяви. Беше й забавно да наблюдава как той се опитва да я впечатли, но и как при всеки опит за героизация поглежда крадешком към нея с виновно изражение на лицето.

Сола нямаше нищо против неизбежните преувеличения на авантюрата, нито всеобщото внимание, на което се радваше оцелелият рейнджър. Беше сигурна, че след подобни преживявания всеки на негово място би станал толкова известен, дори да не беше син на щабен генерал МакСибер. А и самият Игор се бе оказал сдържан и справедлив мъж. По никакъв начин не злоупотреби с предимствата, които бе му предоставила историята на сина му. Сола бе благодарна и на двамата, защото баща и син не пропускаха да подчертаят публично заслугата й за оздравяването на Алек на Божата планета.

На тържеството, дадено от семейство МакСибер по повод завръщането на сина им, Сола се запозна с част от Генералния щаб, в това число и с генерал МакВали, бащата на Тери. Малко по-късно успя да открие самия кадет, който, за неудоволствие на струпалите се около него момичета, радостно се здрависа с вещерката и я отведе към дъното на помещението, за да поговорят насаме.

— Направо не мога да повярвам, че си тук! — поде развълнуван Тери. — Бях се отчаял. Мислех си, че в онзи ден на Земята съм халюцинирал. Напоследък кореспонденцията ми е намаляла драстично. Даже с Лили почти не комуникирам.

— Знам — кимна с разбиране Сола. — Неизбежно е. И е част от системата. Случва се на всички, които са разделени. В началото ви дели само пространство, но времето увеличава това разстояние. Постепенно, ден след ден, година след година…

Тери са намръщи.

— Но вие сте устояли — възропта той. — Срещнахте се на предварително определена дата след двадесет години, никой не беше забравил и всички все още работехте… и работите за обещанието, което сте си дали при раздялата.

Тя се усмихна, а когато отговори, в гласа й се прокрадна тъга:

— Не, Тери, само проектът ни устоя на времето. Ние със сигурност сме променени. През всичките години сме споделяли всекидневните радости и скърби с други хора, имаме други приятели, семейства, стремежи… Понякога си мисля, че ни свързва единствено обещанието, което спомена.

Настъпи неловко мълчание. Не беше нужно човек да е психолог, за да разбере, че Сола говореше за изгубената си любов. За една от онези връзки, които разстоянието ограничаваше, а времето покриваше със забрава.

— Аз няма да се променя — заяви кадет МакВали. — Ще работя с вас и ще се боря за любовта си. И един ден, когато сам завърша обучението си, ще бъда с Лили.

— Като спомена работата — поде Сола, — може би имам задача за теб.

— Слушам! — погледна я той с блеснали очи.

Вещерката се засмя:

— Спокойно, кадет. Първо да уточним възможностите. Кажи ми, смяташ ли, че Лили би могла да разчете текстове, писани в предкосмическата епоха?

— Убеден съм — отвърна сериозно МакВали. — Та тя специализира лингвистика!

— Лингвистиката е широко понятие — отбеляза Сола. — Става въпрос за информация, която се намира в книги и дискове. — И понеже младежът я гледаше с недоумение, тя обясни какво представляват хартиените източници и разказа за откритието на Каси и останалите.

— Не знаех, че и Касиопея е в отбора — зарадва се бившият й съученик.

— Привличаме млади и талантливи хора — избегна прекия отговор вещерката. Опитваше се да сдържа ентусиазма му и да го насочи към същността на задачата.

След задържането на Мириам групата им се беше разделила — Сола замина с Алек и Игор за Бойна звезда, а Дюк и останалите поеха към Града на миналото с новия си познат, за когото Каси бе гарантирала. И едните, и другите трябваше да потърсят надеждно решение за завръщане на нелегалната троица на Божата планета. Генерал МакСибер бе обещал да постави въпроса пред щаба, а артистичният рошльо от Да Винчи се надяваше да получи… прозрение? — в Града на миналото. Въпреки уверенията на Каси, Сола не би му се доверила, ако не бе споменал навреме общия си проект с… Лили Йерба! Усмихна се, като си помисли, че наред с останалите качества младата смяна на Лу умее да печели привърженици.

Научил за книгите и дисковете, Паскал бе предложил лично да ги отнесе на Да Винчи. Той също не изпитваше колебания, че асистентката на акад Варан ще разчете текстовете. Игор и Дюк обаче отхвърлиха предложението — страхуваха се, че липсата на документите вече е разкрита и охраната на Тунелния център ще проверява съмнителни лица и дестинации. Нямаше нищо по-логично от това, някой да се опита да ги отнесе на Да Винчи — единствено там можеха да се намерят хора, които да ги разчетат или използват.

Затова генералът предложи да пренесат артефактите на Бойна звезда. Взе ги в багажа си — той и синът му бяха последните, които земните охранители биха заподозрели. Когато пристигнаха, Сола успя да го убеди тя да се погрижи къде и как да бъдат съхранени — така при евентуален провал съзнанието му щеше да остане чисто за веритасерумите.

Беше премълчала пред генерал МакСибер за истинските си намерения — надяваше се хартиените източници не само да бъдат запазени, а и текстовете в тях да достигнат Да Винчи. И бе потърсила кадет МакВали, за да му възложи тази задача.

— Не е необходимо да изпращаш всичко наведнъж — обясни тя на Тери. — Важно е също да съхраняваш оригиналите при теб, а за Лили да изготвяш копия на подходящи съвременни носители. Добре е да изпращаш част от материалите и на други хора, за да не будиш подозрение. Нещо като подаръци по различни поводи.

Той кимна, за да потвърди, че е разбрал.

— Можеш да изпращаш фрагменти до мен, до Кая, до Луис, дори до Оливър — все хора, които в подходящ момент да препратят информацията към Лили.

— Струва ми се, че създаваме прекалено голяма конспирация заради артефакти, за чието съществуване на Земята май не са и подозирали.

— Не са подозирали досега. Но след като вече са открили и съществуването, и липсата им, усилията ще са насочени към тяхното намиране. Още нещо: никой не се съмнява, че намирането на артефактите ще доведе до намиране и на изчезналите нарушители.

— Не бях помислил за това.

Тя го погледна с усмивка. Искаше й се да го погали майчински по косата и да стисне успокоително ръцете му, но не смееше. От самото начало на разговора усещаше върху себе си завистливите и дори злобни погледи на момичетата, чиято компания той бе пренебрегнал заради нея.

Усамотението й с кадет МакВали бе неприятно не само за младите му почитателки. Седнал в едно кресло в другия край на зимната градина, лейтенант Алек МакСибер ревниво следеше всяко движение на своята спасителка. Усети, че се изпълва с неприязън към младия кадет, който — по негово мнение — безочливо флиртуваше с гостенката. Учудваше се само защо тя изглежда толкова погълната от разговора. С какво я беше заинтригувало едно недорасло пале като Тарзан?

Неведението го измъчваше. Стана и с бързи крачки се насочи към двойката. Стори му се, че не се зарадваха на присъствието му, защото и двамата внезапно млъкнаха, когато той приближи.

— А, лейтенант, ето къде си бил — посрещна го с усмивка Сола. — Да ти представя ли…

— Ние се познаваме — прекъсна я не много любезно той. — Бащата на кадет МакВали бе приет неотдавна в Генералния щаб. — Натърти той с нотка на превъзходство, обръщайки се към събеседника й.

Тери не отговори, само сдържано кимна и отривисто отдаде чест.

Сола проследи погледите и на двамата и внезапно й стана ясно, че тя е поводът за прикритата престрелка.

— Ще се обадя утре, за да обсъдим подробностите — обърна се към кадета. С крайчеца на окото си забеляза изражението на Алек и допълни. — Можеш да присъстваш, ако нямаш занятия и ако баща ти се съгласи.

Тери разбра и леко кимна с очи. Без да дразни повече патрона на тържеството, той се изпъна във войнишки поздрав и се върна в компанията на връстничките си.

Останал насаме със Сола, Алек почувства, че се е държал детински. „Само да не се изчервя пак!“ — ядоса се на себе си, докато се колебаеше как да й се извини.

Тя се взря в очите му:

— Лейтенант, понякога ме плашиш. Знам, беше подложен на ужасен стрес през последните седмици. Затова съм тук, затова продължавам да съм до теб — искам да се убедя, че когато си тръгна, няма да имаш никакви посттравматични ефекти от преживяното.

— Не искам да си тръгваш.

Думите се отрониха от устата му така внезапно, че той самият се изплаши.

— Доктор Донис, аз…

Тя го погледна отново. Стори му се, че няма нужда да говорят, че вече знае какво ще му отговори тя. Спомни си заседанието на Мъгливия остров, на което бе присъствал. Тогава бе убеден, че хората около него говорят без думи, а той безпомощно ги наблюдава, неспособен да се присъедини. И сега изведнъж се почувства като тях. Стоеше срещу Сола, впил очи в нейните и знаеше, че тя го разбира. Знаеше, че се бои от неизказаните му думи и ще се опита да го спре.

— Обичам те — прошепна.

Видя как тя поклати отрицателно глава, как с мъка преглътна и отвори уста, но не я чу да произнася какъвто и да е звук. Дали пък не беше си внушил? Беше ли изрекъл на глас думите, които отправяше като молитва всяка вечер и с които безмълвно я поздравяваше всеки ден?

Тя нежно го докосна по ръката:

— Трябва да вървя, Алек. Пази се. Ще намина утре да проверя дали си добре.

— Добре съм само когато ти си до мен — бе стиснал ръката й преди тя да успее да се отдръпне.

Сола нежно се освободи от хватката. Целуна го по бузата и забърза към изхода, като от време на време кимаше за поздрав и се криеше в зеленината на растенията. „Колко нелепо! И как успях да се забъркам в това?“ — упрекна се тя, докато пресичаше остъклените пространства и заобикаляше кокетните кръгли масички, разположени за гостите сред домашно отглежданите растения.

Бе забелязала признаците отдавна, но не бе им обърнала достатъчно внимание. „Трябваше да го спреш, да му обясниш, че пациентите често бъркат чувството си на благодарност с любов. Но не, ти предпочете суетата си. Доктор Донис… отдавна никой не беше те наричал така, нали?“

По целия път до хотела Сола продължи да се укорява за безотговорното си държане. Досега никога не беше си позволявала да наруши стандартните отношения между лечител и лекуван — нито в Медицинската формация, нито по-късно като вещерка — независимо колко симпатични или близки бяха пациентите й. Отдаваше сегашния си пропуск на необичайните обстоятелства и напрежението, на което бяха подложени всички, въвлечени в екстремната история. Но дълбоко в сърцето й едно тъничко гласче подсказваше, че има още една, много по-важна причина за нейното непрофесионално държане. Сола Донис не беше безразлична към младия лейтенант.

Малко по-късно същата нощ, когато луната Рамаяна осребри улиците и сградите на Галакси с меката си светлина, тя неволно подхрани мечтите на трима самотни влюбени. И понеже луната беше пълна, а тримата си пожелаха едно и също, то нямаше как да не се сбъдне.

* * *

Малкият панорамен гравиплан с прозрачен корпус плавно се носеше над повърхността. Пейзажът под него се променяше. Ако човек присвиеше очи, отделните картини можеха да се слеят в непрекъсната жълто-сиво-кафеникава пътека, сякаш нарисувана с криволичещия замах на досаден художник.

Запустелите, обезводнени поля се редуваха с проскубани съсухрени гори и мрачни оголели канари; прашни вихри се носеха над земята като рояци безумни насекоми и се извисяваха нагоре — гигантска длан, която се опитваше да сграбчи малкия летателен апарат и да го смачка в юмрука си. На места цветовете на пустошта бяха отстъпили, победени от черните краски на пепелищата и остатъците от човешко високомерие.

Опиянени от възможността да диктуват правилата, хората бяха отровили планетата, изгубвайки връзка с природата и дори собственото си чувство за самосъхранение. А когато бяха осъзнали грешката си, бе станало прекалено късно. Земята не беше повече домът, завещан им от предците преди хиляди години. Скрити под своите куполи, бяха успели да съхранят вида и цивилизацията, но бяха изгубили свободата да бъдат част от магията на собствения си свят.

Планетолозите твърдяха, че наранената Земя бавно възвръща жизнеността си, очиствайки се от отровните жила на индустриалното предкуполно общество. Щяха да се сменят стотици поколения, преди човечеството да се наслади отново на живот без похлупак. Плахо се прокрадваше и въпросът дали хората биха напуснали сегашните градове и удобства.

Целокупната история бе едно доказателство за стремежа на човеците към непрекъснато струпване и обитаване на възможно най-многолюдни селища. Днешните куполни градове — или както ги наричаха — „кошерите“, бяха наследници на огромните мегаполиси, в които населението се стичало дори когато е можело да живее самостоятелно и спокойно извън тях. Проблемите на мегаполисите бяха извадили на преден план въпросите за пренаселеността и подтикнали учени и специалисти да търсят решения за бъдещето.

Разселването станало основна част от плановете, но не и единствената.

По същото време, когато Пионерите търсели нови планети за живот, архитекти, инженери и строители проектирали първите Куполи, а икономисти, политици и аналитици се заели с почти непосилната задача да реорганизират съществуващото общество. Все още се носеха вицове за това как хората излезли от пещерите и после се върнали в тях.

Психосексолитиците — наследници на предкосмическите психоаналитици и фройдисти — обяснявали създаването на куполните градове с неосъзнатата необходимост от завръщане към майчината утроба, докато уфолозите разправяли надлъж и нашир теориите си за защита от агресивни извънземни цивилизации. Апокалиптиците от своя страна виждали поредния знак за края на света — странно било как никой от тях не забелязал истинските знаци, които все по-често им давала наранената и отровена Земя. Може би защото те, както и почти всеки човек на планетата, страдали от нелечимата по онова време болест: желанието да бъдат световноизвестни и признати — най-вече с дълбокомислените думи или скандалните си действия.

За тяхно съжаление историята проявила нетърпимост към подобна суета и не запазила почти никое от имената на псевдомъдреците.

Вместо тях всички помнеха създателите на куполите и Екипа на двадесет и осемте[2], основал първото градско общество. Скоро след тях всички региони на Земята създали свои градски общества, а след Разселването възникнали дори специализирани градове, в които се концентрирали определени дейности.

Така бил създаден и Градът на миналото, в който хората пренесли под купол сградите на съществуващите световно значими музеи, ведно с експозициите им, а също и голям брой архитектурни и исторически артефакти на цивилизацията.

Събирането на неимоверно богатата колекция на едно място намалило разходите за поддръжка и обособило кътче на планетата, където любопитни и любознателни посетители можели да се насладят на красотата, изобретателността, силата и мъдростта на отминалите векове.

С течение на времето градът се разраствал. В него не само се пренасяли все повече исторически и културни паметници, но и се създавали нови. Физическо възстановяване на древните архитектурни чудеса по запазените руини било забранено, за да не се смесват оригинал и реставрации. Затова били създадени зали и галерии за виртуални пътувания. Те позволявали пълно обхождане на артефакта във вида, в който някога бил построен. Излишно е да се споменава, че подобни възможности започнали да привличат огромни тълпи, желаещи да се разходят из фараонските покои или сред свитъците на Александрийската библиотека, възстановена само виртуално след откриване на част от строителните й планове.

Мечтата на хората за машина на времето била забравена, защото вече можели да видят миналото когато и колкото им се иска.

Докато Паскал обмисляше с Лили пътуването си до Земята, двамата не повдигнаха темата за виртуалните възстановки — жителите на Да Винчи разполагаха с достатъчно добри копия от почти всички археологични находки. Макар виртуализацията да не беше така плътна, както в земните музеи и да липсваха атракционните екстри, предлагани на посетителите, в света на творците и учените копията се използваха ежедневно от археолози, историци, архитекти и дори от хората на изкуствата. Но колкото и добри да бяха, това бяха само безплътни сенки на реално съществуващи паметници.

Ето защо Паскал се надяваше по един или друг начин да се добере до оригиналните находки или поне до тази, която бе основният им набелязан обект. Съставяйки план за действие, нито той, нито младата му приятелка предвиждаха събитията, сполетели го при пристигане на Земята.

Каси бе объркала плановете на Пако още преди да се срещнат — блокираният Тунелен център бе създал доста безпокойства на заговорника от Да Винчи. Въпреки закъснението той сигурно щеше да продължи според първоначалния замисъл, ако не беше я видял в хотела и, най-вече, ако не беше спонтанното му решение да й помогне.

Докато му разказваше как и защо се е озовала на Земята, той разбра, че със задържането на лошата дама мисията на Каси в града е изпълнена. Разбра също, че конспираторите нямат действащ план за завръщане на Божата планета. Ако вземеше малката със себе си, щеше да й спечели време. Вероятността да я търсят извън града бе минимална. От друга страна, нейните умения можеха да послужат в собствените му търсения.

Като част от екип, след разговора Каси бе споделила намеренията на Пако със Сола и Дюк. Двамата одобриха идеята. Хамелеонът прецени, че изчезването от града е добро решение за двете нелегални пътнички — Шандо вече бе пратен при семейството си, за да потърси вариант за успешното завръщане на групата у дома. Всички бяха съгласни, че Дюк носи отговорност за момичетата, затова беше най-добре да ги придружи.

Така изведнъж Паскал се сдоби с трима другари за пътешествието си. Убеди ги да наемат панорамен гравиплан и сам избра маршрута до Града на миналото. Целта му бе да прелетят над Долината на нилските гробници. Макар голяма част от тях да бяха пренесени в музейния град, трите най-известни и най-спорни продължаваха да стърчат на мястото, на което бяха издигнати преди хилядолетия, пазени от верния им сфинкс.

И пирамидите, и сфинксът бяха опаковани поотделно в прозрачен защитен материал, следващ очертанията им и предпазващ ги от прищевките на атмосферните условия. „Хората се страхуват от времето, а времето се страхува от пирамидите“ — спомни си Пако фразата, която бе прочел сред бележките на акад Варан.

— Да… Тези трите наистина са неподвластни на времето — промърмори той, докато се взираше в изчистените силуети, проблясващи с леките синкави искри на защитните обвивки. Изглеждаха неземно красиви сред червеникавите пясъци на пустинята и някак…

— Плашещи.

Пако се стресна — един чужд глас бе довършил мисълта му. Обърна се и видя замисления поглед на втората си спътничка. Беше се надвесила над него и гледаше в същата посока, в която се бе вторачил и той.

— Стоят си там, изпълнени с тайнственост, но и с някаква искреност, която не проумяваме — продължи коментара си младата жена зад гърба му. Имаше издължени очи, слабичка фигура и странното име Мика Суке. — Сякаш се опитват да ни кажат нещо, а ние не разбираме езика, на който говорят.

— Това с твоите магически способности ли го научи? — погледна я Пако. Сред незлобливия му присмех се прокрадваше суеверен страх.

Вместо да се обиди, Мика се засмя:

— Надявам се да не прибягваш до моите способности.

— Откакто съм с вас, представите ми за реалността се промениха. Вече не вярвам дори на огледалото — заоправдава се жителят на Да Винчи.

Забележката развесели всички. Дюк и Каси също се включиха в разговора. Постепенно приятелската престрелка с остроумия премина в открит и сърдечен разговор за очакванията и страховете им. Имаха на разположение достатъчно време да обсъдят общия проект, защото гравипланът щеше да достигне местоназначението далеч по-бавно от стандартния въздушен транспорт.

* * *

Четиримата изкачваха Голямата галерия без особен ентусиазъм. Меката посетителска пътечка следваше оригиналния наклон от 26º30’ и почти незабележимо скърцаше под краката им, имитирайки пясъка по истинския под на пирамидата. Придвижваха се бавно, защото Пако, който държеше управлението, непрекъснато спираше, оглеждаше стените, ослушваше се и сякаш всеки момент очакваше да направи своето откритие. Беше се съгласил на тази виртуална разходка след много уговорки на спътниците си и след като се бе отказал от опитите да се добере до оригиналната пирамида.

— Не мога да те разбера — въздъхна за пореден път Дюк. — Какво си мислиш, че търсиш? И след като трябваше да се набутаме в тоя задушен тунел, не можеше ли поне да слизаме, а не да го изкачваме?

— Това е естественият път към камерата на фараона — отговори водачът им с ентусиазма на истински учен. — И галерията не може да бъде задушна при тази височина. Та тя е над осем метра!

— Височината е добра, но стените са скосени — контрира го хамелеонът.

— Изглеждат ми познати, все едно съм минавала оттук и преди — намеси се внезапно Мика, която се тътреше с безучастен поглед след останалите.

Каси спря и се обърна към нея:

— И аз не мога да се отърва от усещането, че съм виждала този прав коридор и тези скосени стени.

— Само толкова? Очаквах повече от теб — измърмори беззлобно брюнетката и на свой ред се обърна към Пако. — Твоят пътеводител споменава ли нещо за нашето дежа вю?

След кратка справка с информацията в управляващия стик Паскал поклати отрицателно глава.

— Има много странни и уникални неща в тази пирамида — каза той. — Шахтите, които започват от камерите на фараона и царицата и сочат (или поне са сочели) към определени звезди; радиоактивният пясък по пода на тази галерия; непознати бактерии, които били открити и… така нататък.

— Надявам се в настоящата имитация да са ни спестили поне радиоактивността — промърмори Мика.

— Надявам се да не са ни спестили нищо друго — отвърна Пако.

— Хайде да вървим — подкани ги нетърпеливо Дюк. — Докато мъдрувате, се придвижваме като охлюви на магистрала.

Тримата го изгледаха въпросително.

— Каквото и да означава това — вдигна рамене той. Беше прочел израза в някакъв справочник с изчезнали идиоми.

Продължиха да се изкачват към камерата на фараона. Каси вървеше плътно зад Пако. Беше леко разочарована — макар и внушителна с тридесетте си метра дължина и височината си, Голямата галерия изглеждаше мрачна и клаустрофобична. Може би защото си беше представяла коридорите в пирамидата по-широки, а отчасти и заради голите стени от досадно перфектни каменни блокове. Единственото „украшение“ бяха два жлеба с височина около една педя. Бяха разположени по един на всяка от стените и преминаваха по цялото протежение на галерията.

— Подозирам, че и тези прорези са една от загадките тук — отбеляза Каси.

— Напълно си права — кимна й през рамо Паскал.

— А ние сме дошли, за да разгадаем всички съществуващи мистерии — подхвърли отзад Дюк със смръщени вежди, защото бе забелязал, че Пако отново спира, оглеждайки някакъв тесен отвор. — Изобщо не си прави илюзии, че ще ме навреш там — допълни той.

Младежът се обърна към островитяните с широка усмивка:

— Стигнахме преддверието. Пресечем ли го, влизаме във фараонската камера.

Каси бе единствената, която откликна радостно на неговите думи. Хамелеонът и Мика само се спогледаха и вдигнаха рамене. И докато Дюк, въпреки хапливите си бележки, бе готов да последва рошавия водач, войнствената му спътничка бе твърде изнервена, за да продължи:

— Слушай, Пако — започна без предисловия тя. — Какво очакваш да намерим вътре? Мотаем се с часове из някакви катакомби, без да знаем какво търсим. Не мога да се отърва от усещането, че и ти не си наясно по въпроса.

Пако сведе поглед и си пое дълбоко въздух.

— Движим се по туристическата програма — заоправдава се той. — Не мога да я променя, защото не съм запознат с вътрешността на постройката.

— Тогава откъде знаеш къде да търсиш? — не го оставяше на мира брюнетката.

— От записките на акад Варан. Той е твърдо убеден, че тъкмо тази пирамида продължава да крие тайни. Убеден е, че в нея все още съществуват неразкрити помещения, които съхраняват отговорите на много въпроси.

Мика замълча. Не искаше да бъде несправедлива към младия мъж с подкупващо маслинени очи и небрежно разчорлени къдрави коси. Все пак той им бе предложил помощта си и до момента прикриваше Кая от издирващите екипи, като навсякъде се разплащаше за двама им.

— Виж, Пако — продължи тя по-миролюбиво. — Вашият акад сигурно е прав. Но идеята да се впуснеш в подобно пътешествие без да знаеш крайната си цел е… меко казано, необмислена.

— Нима? Ако моето пътуване е необмислено, какво ще бъде определението за вашето? — отвърна с насмешка той. — Аз поне съм легално тук и знам как ще се върна на Да Винчи.

Дюк прецени, че е време да се намеси:

— Искате ли да продължим разговора в по-нормална обстановка? — прекъсна той спорещите, подсилвайки ефекта от думите си с успокоителен жест.

Двамата го погледнаха в очакване.

— Изгаси тази имитация — обърна се към Пако. — Да излезем отвън. Една каменна гробница не е най-подходящото място за изясняване на отношения.

— Ами ако спрем сега, а тайната се крие точно там, където не сме влезли? — опита се да протестира пратеникът от Да Винчи.

Забелязал колебанието му, Дюк поклати глава и вместо да отговори, издърпа управлението на виртуализацията от ръцете му.

Миг по-късно огромните каменни блокове около тях се стопиха, наклонената пътечка се оголи и се превърна в леко матирана прозрачна платформа, която бавно започна да се снишава, докато се изравни с пода на помещението.

Четиримата слязоха от подвижната платформа и се заразкършваха, сякаш бяха прекарали последните си часове във вътрешността на истинска пирамида.

— Чувствам се като току-що телепортирана — заяви Кая. Оглеждаше с усмивка огромната празна зала с натрапчиво зелени стени.

— Да, симулацията е отлична — добави и Мика, която се опитваше да пресметне очертанията на подвижната платформа. — Навъртяхме километри по някаква си ходеща пътечка, а съм изморена като след дълъг поход.

Сигурно щяха да се забавят още, заети да споделят преживяванията си, но Дюк вече бе на изхода и нетърпеливо им махаше с ръка.

Изведе ги далеч от Египетския район и малко по-късно четиримата съзерцаваха гледката от терасата на някакъв дворец. С наслада поглъщаха аромата на растенията, изпълващи пространството пред него. Цветната градина беше оформена в наивни, но приятни за окото фигури и разнообразена със закачливи фонтани и водоскоци.

— Като си помисля само, че цялата тази красота е била създадена на съвсем друго място, където е била уникална, неповторима… А сега е пренесена тук, в конкуренция с останалите паметници от Квартала на дворците… Не е ли малко зловещо? — Пейзажът и докосването до миналото бяха събудили нещо меланхолично в душата на Кая.

Както винаги разумен и прагматичен, Дюк набързо отрезви ситуацията:

— Градът на миналото не е първият опит на хората да пренасят цели дворци от едно място на друго. Когато бях дете, нашите ме заведоха на пикник извън купола. Има такива местенца на тази планета, където животът отказва да бъде унищожен от цивилизацията. Наричат ги оазиси. Та, седяхме си ние на едно такова място с диви дървета и треви и аз по детски проучвах всеки сантиметър от околността, когато се натъкнах на останки от някаква къща. Сигурно щях да потъна из руините, ако татко не беше ме видял. Обясниха ми, че някога, в предкосмическата епоха, също имало преселение на хора. Сигурно сте чували за Стария и Новия свят? — Тримата поклатиха отрицателно глави и той продължи. — Та, в Новия свят отивали всякакви отрепки, но много искали да ги приемат за благородници. С такава цел купували цели замъци от Стария свят и ги пренасяли камък по камък в Новия.

— Заедно с градините ли? — полюбопитства Кая.

— Това не знам — замисли се хамелеонът. — Като си спомня онези дървета в оазиса… Бяха странни, красиви, високи и много стари. Сигурно и тях са пренасяли.

— Затова Новият им свят е бил като Стария — не се сдържа Мика. — Защото не са се опитали да направят нещо ново, а само са искали да повторят старото. Цяло щастие е, че при Разселването са оставили всеки от световете да се развива сам.

— Дали? Вярваш ли, че се развиваме самостоятелно? — подхвърли Пако.

Дюк го изгледа изпитателно:

— Откакто си в групата, не преставаш да подхвърляш двусмислени реплики. Знаеш неща, които не са ни известни. Защо просто не ги споделиш с нас?

Паскал Амол се бе оказал дискретен по отношение на собствената си мисия. До този момент Дюк Пан бе узнал единствено, че младият аполониец е обещал да набави информация за научния труд на свой колега, който нямал възможност да пътува през Тунелите.

От своя страна Пако бе научил почти всичко за митарствата на заговорниците от Божата планета — момичетата се бяха погрижили да го осведомят в подробности. На Дюк не му убягна интересът, който спътникът им прояви към намерените по време на бягството информационни артефакти. Той дори предложи да ги отнесе лично на асистентката на своя колега, която се оказа… съученичка на Кая. Интригата, която хамелеонът все още не можеше да разплете, се затегна още повече, след като разбра, че и Сола познаваше същите хора от Да Винчи…

— Не е ли време да ни кажеш истината? Защо е този интерес към Музея на нулевите цивилизации? — насочи го внимателно Дюк.

Пако съсредоточено разроши косата си, сякаш отговорът се криеше в нея и всеки момент трябваше да изпадне от скалпа му.

— Не бих могъл да ви кажа. И аз не знам какво точно знам — Изложи накратко разкритията, направени в резултат от странното желание на Лили да кметува. — Беше ужасно да науча, че през цялото време всеки от нас е наблюдаван и преценяван — заключи накрая.

Настъпи мълчание. В този момент островитяните мислеха за едно: дали наблюдението се отнася само за Да Винчи или се прилага във всички светове? Не беше тайна, че голяма част от населението на Земята се занимава с наблюдение и контрол над себеподобните. И никой не предполагаше, че шпиономанията може да се разпростре извън Старата.

Каси се притесни за родителите си — като всички творци и жители на Аполония, те рядко си даваха сметка за думите и скрития смисъл, който някой недоброжелател би могъл да вложи в тях. И — което беше най-страшното — можеха като акад Варан изобщо да не разберат, че са ограничавани. Хората на Да Винчи бяха заети прекалено много със собствените си проекти, за да се тревожат за някаква илюзионна сигурност. Те можеха да пропуснат човека, който ги наблюдава, дори да се намира пред очите им.

Не така стояха нещата на Мъгливия остров. Външен човек там трудно щеше да остане незабелязан.

Изглежда Дюк също се беше разтревожил, защото изрече на глас:

— Където хора не могат да свършат работата, се изпращат роботи, нали?

— Така е — съгласи се Пако. — А за да сме по-точни, ползват се най-добрите постижения на технологиите.

Островитяните се спогледаха — тяхното малко общество се доверяваше на технологиите повече, отколкото на хората. Дали жреците нямаха право, като обявяваха всевъзможните устройства за творения на злите сили?

Мълчанието се проточи. Пако заговори наново:

— Когато разбрах, че Луис Варан се води като ненадежден гражданин, се поинтересувах от работата му. Уверявам ви — като математик той е брилянтен. Моделите са малко сложни, защото обвързва много от променливите с времеви и вероятностни векторизации, но са изключително интересни от гледна точка на приложима резултатност.

Спря да си поеме дъх и забеляза безпомощните погледи на останалите.

— Извинете ме — засмя се Пако. — Заговорих като на вернска конференция. Казано накратко: теориите на Луис Варан представляват за някого заплаха. За да не намерят реално приложение, те не бива да бъдат завършени. Доколкото можах да преценя, ограниченията на акада са свързани с обобщаването на моделите.

Докато аполониецът говореше, Каси се опитваше да си спомни откъде й е познато името на акада. Най-сетне успя. Инцидентът преди Разпределението, кокилите, Крас и… разказа на Баго!

— Кои са черноризците? — попита внезапно тя.

Миг по-късно Дюк осъзна, че отговорът на този въпрос се очаква от него. Тримата се бяха вторачили насреща му с любопитството на малки деца. Зачуди се дали идеята да предизвика разговора е била добра. Не знаеше, че само преди няколко дни Шандо с лекота бе отложил обяснението на същия въпрос.

Черноризците бяха тема, която всички земляни суеверно избягваха.

Официално такива хора не съществуваха. Никой не знаеше кои са, как се набират, кой ги обучава, кой ги ръководи. Описанията за тях варираха от жестоки войници до машинизирани чудовища. Те бяха най-тайното и невидимо общество на Земята. Мълвата твърдеше, че се подчиняват единствено на Междуградския конклав. Появата им се свързваше с катастрофи, бедствия и изчезвания на хора, затова градските легенди отдавна ги бяха митологизирали като предвестници на нещастие. Всъщност това бе всичко, което Дюк можеше да предложи на своите спътници — няколко легенди, слухове и умозаключения. Беше шокиран, когато разбра, че Кая е била свидетел на една от техните акции. Не по-малко шокиращ бе фактът, че акцията се е отнасяла за същия акад Варан, чиито теории възхваляваше съпланетянинът му Амол.

Самият Паскал слушаше потресен. От една страна, защото Лили му бе разказала историята с инцидента. Парчетата в пъзела, добавени от Каси, само потвърдиха версията за покушение над акада. От друга страна, защото казаното му припомни една стара случка от детските му години на Хайтек.

Баща му бе донесъл част от работата си в къщи и любопитният Пако тайно се беше вмъкнал в кабинета, опитвайки се да задейства странните кълбовидни апарати. Успя да уцели инструкциите за движение, но не беше забелязал влакната, които свързваха кълбата с къси раменни манипулатори, лежащи встрани на пода. Резултатът беше поразяващ, що се отнася до работното помещение на баща му и поучителен, що се отнася до самия Пако: той получи шанса да се запознае с древните методи за възпитание на деца. Беше запомнил случая не толкова заради плесниците, а по-скоро заради скандала между родителите си, подслушан същата вечер. Майка му крещеше нещо за наказателни отряди и Закона за защита на личността, а баща му се защитаваше, като твърдеше, че никой свят нямал право да контролира вътрешните дела на останалите. Поръчката била изключителна и предназначена само за Земята.

— Не разбираш ли в какво се замесваш? — възмущаваше се тогава майка му. — Създаването на нехора е заклеймено още в предкосмическата епоха. По-късно е официално отречено като насока в развитието на науката! Доказано е, че последиците за нас, хомо сапиенсите, ще бъдат не само морални или психологически. Възможните злоупотреби могат да доведат до заличаване на цивилизацията ни! Роботите НЕ БИВА да имат човешки облик. Хуманоидизацията на машините е изрично и безусловно забранена!

Пако не си спомняше как бе завършил онзи спор. Баща му едва ли се бе отказал от участие в толкова предизвикателен проект. Но чутото за черноризците сега по странен начин го връщаше към спомена за не-хората. Вината за тези мисли принадлежеше на Дюк и градските легенди, които той им беше разказал.

Каквато и да бе истината, Пако си даваше сметка, че се е замесил в доста опасни дела. При провал можеше само да си мечтае за операторска работа на индустриалните луни. Вече беше късно да се измъкне. Оставаше само един изход: да намери час по-скоро ефимерния тайник на Луис. Но посещението в Града на миналото и виртуалните разходки не бяха дали резултат. Затова той отново подхвана старата си идея за посещение на „истинската“ пирамида.

— Не разбирам защо настояваш за нещо, което сам отчете като невъзможно — прекъсна го Каси.

Трябваше да ги убеди — ако не нея, поне някой от останалите.

— Помислете — обърна се към тримата той. — Луис Варан е уверен, че в тази пирамида се крие ключът за… за… неговата теория. Ако беше на грешен път, никой нямаше да го ограничава или да се опитва да го елиминира. Затова аз му вярвам и трябва да направя всичко по силите си да помогна преди „невидимите“ да стигнат до мен. А и до вас. В цайтнот сме, не разбирате ли? Имаме шанс единствено ако си помогнем взаимно.

Нито Каси, нито останалите му отговориха. Той завърши с умоляващ, но настоятелен тон:

— Имам нужда от вас, приятели. Имам нужда и от вашите способности. Днес Каси не почувства нищо във виртуалната пирамида, но съм сигурен, че ще усети тайната, когато е пред нея. Истинска. Материална.

Лек освежаващ полъх премина през лицата им. Все още стояха на терасата на двореца, но отдавна бяха забравили за красотата около тях. Слабото въздушно течение, което климатичните системи генерираха привечер, за да създават на посетителите усещане за прохладен ветрец, сякаш фокусира мислите им върху решението.

— Утре следобед потегляме с гравиплана обратно към Града — обяви Дюк. — От вас двамата — посочи към Мика и Паскал — искам да ми изчислите в колко часа трябва да тръгнем оттук, за да стигнем над оригиналите по тъмно.

— За пирамидите ли говориш? — не повярва на ушите си Пако.

— Защо? Да нямаш и други обекти в програмата? — поинтересува се хамелеонът.

Групата видимо се оживи. Той ги прикани към внимание:

— Нямаме доказателства, че влизането в пирамидата ще ни бъде от полза, затова изрично забранявам да поемате неоправдани рискове. Условието е следното: обикаляме бавно и без да се отделяме един от друг. Ако Кая усети хипотетичния тайник, действаме според обстоятелствата. В противен случай се прибираме в гравиплана и продължаваме по маршрута. Не приемам възражения.

С удоволствие отбеляза, че никой не се противопостави на плана.

„Защо все аз трябва да мисля за всичко?“ — въздъхна наум тредман Пан и се зае да издири инженера от Хайтек, с когото се беше запознал предишния ден. Смяташе да понаучи туй-онуй за надеждността на гравипланната електроника. Трябваше да признае, че рошльото от Да Винчи беше прав за едно: нямаха време за губене.

* * *

— Нямаме време за губене — мърмореше недоволно Луис. За стотен път преглеждаше записките си в опити да се отърси от нелепото откритие. Наистина ли бе допуснал непростима грешка? Нима се бе подвел по всеобщата хипноза за мистификация на Голямата тройка?

Трите най-известни пирамиди на някогашен Египет се свързвали през вековете с различни теории, в които загадъчният им придружител — Сфинксът, бе ту включван, ту изключван. Тайните общества на Земята неизменно се обръщали към Египет, опитвайки се да си присвоят правата на наследници на една изчезнала цивилизация. Религии и секти, учени и авантюристи се надпреварвали да възхваляват мъдростта на древните, макар единственото знание, към което всички се стремели, да било тайната на безсмъртието. Заради него столетия наред бяха пълзели из галерии и шахти в търсене на отговори.

Макар и не най-голямата в света, Великата пирамида в Гиза се беше оказала „най-надупчената“ и най-подходяща за изграждане на хипотези — с шахтите високо в тялото си, със скритите помещения, някои от които достъпни само от роботи, с безумно точната си астрономическа ориентация… Споровете около първоначалното й предназначение така и не стихнали, а съзвездието Орион било една от първите дестинации на Пионерите в техните търсения. Но, доколкото можеше да се вярва на историята, около нито една от звездите[3] му не намерили дом. И загадката останала.

Когато математическите му занимания го бяха отвели към пирамидите, Луис бе привлечен от загадъчното обаяние на Великата пирамида и вдъхновен от необятните възможности за нейното „решаване“. Скоро той се превърна в един от онези изследователи, които строяха хипотези с фанатичната увереност, че няма друго вярно обяснение освен тяхното.

Беше разработил последните си модели въз основа на собствени предположения и с помощта на брат си ги беше предал на Оливър. Но Ален не можа да донесе от Хайтек положителни оценки. Всъщност такива изобщо не бяха пристигали. Луис отдаде неуспехите на небрежността на стария си приятел и продължи да следва „пирамидалната“ си теория.

Беше убеден в правотата си не само защото Лили вярваше в него, а и защото новото попълнение на тима им — Паскал Амол, се беше изказал доста ласкаво за моделите на акада. Амол може и да беше хиперсоциален, но Луис знаеше, че е един от най-добрите съвременни математици. Доброто мнение на професионалиста го мотивира допълнително. Беше изключително щастлив, когато Лили и Паскал му съобщиха идеята за пътуване до Града на миналото. Възприе я като още едно признание за значимостта на труда му. Може би затова не ги укори за многото неизвестни в плана. Но сега, когато бе открил собствената си грешка, бе обзет от угризения за проявеното тщеславие.

Даде си сметка, че пирамидите, които познаваха, бяха материални. Строени преди хилядолетия по всички континенти, те се извисяваха в своята недостижимост векове наред. Пазеха тайни и най-голямата от всички бе, че хората така и не бяха успели да дадат задоволително обяснение за съществуването им. Гробници, ритуални храмове, астрономически обсерватории, космически радиофарове, проекции на съзвездия, врати към боговете — това беше малка част от предполагаемите им функции. Често тезите на колегите му не можеха нито да се докажат, нито да се отрекат.

Но макар да не си признаваха, всички се изкушаваха от възможността да открият непознати енергии. И ги търсеха във вътрешността на пирамидите.

Този стремеж бе насочил Луис към един различен подход, който можеше да се превърне в закономерната стъпка напред.

Пирамидата, която напоследък бе обсебила ума му, не беше материална, а енергийна.

Верен на принципа „най-важното е невидимо за очите“, той беше изчислил евентуалното й съществуване някъде в югоизточния край на някогашния континент Европа — там, където през вековете се бяха пресичали много нулеви и предкосмически култури. Академичните среди на Да Винчи все още спореха дали в предкосмическата епоха населението е принадлежало на Последната Римска империя или е било част от експерименталната Москуска империя, зародила се след упадъка на първата. Мястото било притегателно за всякакви преселници — завоеватели, бегълци, бездомници. Още една причина — този път за етнолози и антрополози, да се замерят с предположения и артефакти.

Беше сигурен, че невидимата пирамида съществува. Тревожеше го единствено въпросът как толкова векове се беше изплъзвала от погледа на учени и авантюристи. Можеше ли да се надява, че някога ще влезе в учебниците като… „пирамида на Варан“?

Притвори очи и се усмихна.

— Викал си ме? — обади се още с влизането си Лили. Беше застанала на вратата му — както винаги лъчезарна и готова да се притече на помощ.

— Имаш ли новини от Паскал? — подхвана деловия й тон Луис. Служебната сдържаност беше единственото, което го спасяваше от бурята, бушуваща в сърцето му всеки път, щом зърнеше чернокосата студентка.

Тя поклати тъжно глава. Все още нямаха вест от Пако. Не знаеше нито къде бе отседнал, нито докъде беше стигнал в пътуването си. Луис вероятно имаше нова информация и се надяваше тя да я предаде. Но за момента Лили се чувстваше безпомощна.

Погледна го. Акадът беше вглъбен в някаква мисъл. Върху лицето му бе паднала сянка, веждите му несигурно потрепваха, а очите му издаваха объркване.

— Какво се е случило? — запита с тревога Лили.

Отговорът дойде след кратко колебание:

— Трябва да го намерим преди да е нарушил реда.

Тя напълно се обърка:

— Да наруши реда? За какво говориш?

— Знаеш, че достъпът до оригиналите на Голямата тройка е забранен — погледна я Луис със странно изражение.

Тя мълчаливо потвърди и допълни:

— Така е. Но когато обсъждахме варианти как човек да се добере до тях, ти не се възпротиви.

Акадът сведе глава и замислено затърка брадичката си. Да изрече гласно грешката се оказа по-трудно, отколкото предполагаше. Нямаше избор. Погледна младата жена в очите и въздъхна:

— Тогава все още мислех, че там ще открием отговорите. Съжалявам.

Лили продължаваше да го гледа безмълвно. Очите й се разшириха, а дишането й бе учестено.

— Съжалявам — повтори Луис. — Не е необходимо Паскал да нарушава правилата. Във Великата пирамида няма нищо за нас.

[1] От лат. re-ligare (свързвам се отново). — Б.а. ↑

[2] Алюзия за Европейския съюз, в който към момента на издаване на книгата членуват 28 държави. — Б.а. ↑

[3] Изследванията сочат, че разположението на трите големи пирамиди в Гиза съвпада с разположението на три звезди от пояса на Орион преди 10000 години, а именно: Минтака, Алнилам, Алнитак (според арабските им наименования). — Б.а. ↑

Тайни

Тери нетърпеливо сновеше из стаите. Гледаше към часовника и въздишаше, сякаш очакваше в изблик на съчувствие той да заработи по-бързо. Знаеше, че трябва да се примири. До началото оставаше близо час.

През последните месеци бе станало традиция заседанията на Генералния щаб да се провеждат извън Управителната палата. Кадетът започна да свиква с постоянните посещения на командирите или поне с онези от тях, които все по-често заварваше в гостната. Научи се да проверява аудиоизолацията и да я изключва, ако генерал МакВали си беше направил труда да я задейства преди събирането. Малката хитрост не гарантираше пълна информираност, защото членовете на щаба се редуваха в ролята на домакини. Но макар и непълни, знанията на Тери по проблемите на Бойна звезда бяха доста подробни.

Беше един от първите, научили за кризата с отряда на лейтенант МакСибер и един от малкото, осведомени за целия развой на събитията. Не беше чул името на придружаващия лекар и беше приятно изненадан от появата на Сола в Галакси. Искаше му се да сподели с нея някои от дискусиите, на които бе таен свидетел. Имаше нужда от мнение и одобрение за делата си. Имаше нужда и някой да насочи усилията му в точната посока. Напоследък обменът на информация с Оливър и Лили не беше особено ефективен.

Плановете бяха осуетени от героя на месеца, който се оказа истинска лепка по отношение на докторката. След като едва не се сби с него на празненството, организирано от семейство МакСибер, Тери реши, че ще бъде по-удачно да остави Сола сама да го потърси. Беше му трудно да удържи на желанието да й се обади или да я покани у дома, но годините, прекарани в Академията, вече го бяха научили да контролира волята и действията си.

В претоварения си публичен график Сола успя да предаде артефактите, за които бе споменала на празненството. Дори намери време да разкаже част от събитията, които бе пропуснал. Като научи за новия член на заговора, въвлечен в проекта им лично от Лили, той почувства нещо повече от обикновено безпокойство.

— Що за птица е този Паскал? — бе попитал, а вещерката със сигурност бе усетила недоброжелателство в гласа му, защото отговори възможно най-успокоително:

— Просто един авантюристично настроен, скрито амбициозен и доста рошав млад мъж. От онова, което видях, предполагам, че в средите на Верн изглежда твърде артистичен, а за тези в Аполония е твърде теоретичен.

Тери не се сдържа и се усмихна. „Безопасен“ бе думата, равностойна на даденото описание. Зачуди се как ли би охарактеризирала самия него, за да убеди лейтенант МакСибер, че кадетът не се бори за място в сърцето й. Всъщност чувствата на Алек към по-възрастната от него инопланетянка се бяха превърнали в нещо като обществена тайна. Колкото и да се опитваше тя да ги обясни с благодарност, всеки, който някога е бил влюбен, можеше да разпознае признаците по лицето и поведението на звездния граничар.

— Нямаш ли някакви билки, с които да го излекуваш? — пошегува се Тери, когато Сола му призна, че й е трудно да се бори с привързаността на пациента си.

— Имам транквиланти, но не бих рискувала да отнема героя на хората — засмя се тя. Не отрече, че идеята й допада.

За щастие не се налагаше да ползва нито билки, нито медикаменти — престоят й на Бойна звезда изтичаше. След броени дни вещерката щеше да се върне обратно в своя свят и всички знаеха, че Алек и тя никога повече няма да се срещнат.

Тери разбираше какво изпитва Алек в този момент. Академията и тренировките може и да бяха закалили волята на кадета, но не бяха докоснали състрадателното му сърце. С тъга си помисли, че би могъл да вдъхне надежда у офицера, разказвайки за проекта, по който работи заедно с любимата му жена. Би могъл… ако лейтенантът не беше се държал толкова високомерно при срещата им.

За разлика от сина си, генерал МакСибер бе настроен положително към момчето на Конан. Непрекъснато получаваше хвалебствени отзиви, а и личните впечатления бяха затвърдили оценката за него. Зарадва се, когато видя, че Тери си е в къщи. Предстоеше да обсъдят вариантите за помощ на нелегално озовалите се на Земята граждани от Божата планета и, нетърпелив да приключи въпроса, Игор беше подранил.

Бе довел Сола със себе си — от пристигането й на Бойна звезда досега генералът не бе нарушил обещанието да се грижи за спасителката на своя син. Увлечението на Алек не го тревожеше особено, макар че малко го изнервяше. Чувстваше смътно неудобство да остава насаме с нея — не беше от най-разговорливите, а не искаше мълчанието му да се изтълкува като укор. Затова прие с облекчение предложението на младия МакВали да забавлява гостенката, докато пристигнат останалите.

Тери препоръча на генерала едно документално холо от туристическо сафари на Третата луна и го остави на грижите на електронния асистент.

— Най-после! — възкликна щастливо кадетът, когато със Сола останаха сами.

Беше я поканил в стаята си, която му се стори тясна, след като интериорният манипулатор разположи там двете големи кресла. Баща му бе консервативен по отношение на дома и не позволяваше прекрояване на помещенията.

— Успя ли вече да изпратиш нещо? — поинтересува се вещерката.

— Информацията от всички дискове е презаписана — с гордост съобщи той. — Оказа се, че в архива на Академичната библиотека се крият четци за тези… кръгчета. С така наречената хартия е малко по-сложно, но ще се оправя.

— Знам — усмихна се Сола. — Затова предпочетох теб.

В очите му проблеснаха весели искрици:

— Нима си имала избор?

— Винаги има избор — отвърна тя без да се поколебае и за миг.

Тери я изгледа с недоверие. Защо по-възрастните бяха толкова влюбени в този израз? Беше се уморил да слуша как винаги имало начин. Незнайно защо, колкото по-често го повтаряха, толкова по-рядко търсеха истински новото. Предпочитаха просто да следват статуквото.

— Ако винаги има избор, то какъв е той за твоите приятели? — заяде се младежът. — Онези, дето са в нелегалност на Земята — допълни, още преди гостенката да бе успяла да отвори уста.

Тя го погледна със сериозно изражение на лицето:

— Между моите приятели има и твои — каза с лек упрек. — И ако не успеят да се върнат на Божата планета, те със сигурност имат избора да се предадат или да продължат да се крият.

— Докато ги заловят — вмъкна той.

— А защо не докато намерят начина да се върнат? — коригира го тя.

Тери вдигна високо ръце:

— Печелиш! — добави примирително, като видя, че е приела поражението му с усмивка. — Не се засягай. Аз също се притеснявам за теб и останалите.

Сола си пое дълбоко въздух преди да отговори. Не беше сигурна, че е добра идея да сподели намеренията на командването с един кадет, но беше убедена, че той така или иначе ще изслуша целия разговор от съседната стая.

Тя отново го погледна в очите:

— Мисля, че баща ти и Игор имат идея. Надявам се другите да я подкрепят.

Видя, че думите разпалиха любопитството и въображението на събеседника й. Той стана и отново започна да се разхожда нервно из стаята.

— Защо, защо всичко трябваше да се случи преди да сме готови? Отговорът е близо, почти съм сигурен, че… знам как можем да създадем средата на тунела, но не мога да направя нищо без някой да провери изчисленията ми. Трябва да говоря с Оливър, трябва обезателно да се консултирам с него! А нямам дори стабилна връзка с Хайтек…

При последните думи той се обърна въпросително към жената в креслото, но тя само поклати глава със съжаление. Дори да успееха в рискованата операция, която планираха, тя по никакъв начин не беше свързана с Хайтек.

Междувременно поканените за извънредното заседание се бяха събрали. Електронният асистент любезно прикани гостенката да се присъедини към тях.

Останал отново сам, Тери се настани в огромното кресло и включи визуализация на говора. Генералите дискутираха без да снишават заговорнически гласове, но той предпочете да се застрахова.

— Не съм съгласен да поемаме подобен риск — противеше се Мастър. — Дори за един човек ще бъде трудно да измислим обяснение, а вие искате да прикрием трима!

— Не забравяй, че тези хора, вместо да размишляват като теб, са рискували собствените си животи, за да изпълнят човешкия си дълг. Вместо да се чудят как да спасят сина ми, са можели да го изхвърлят в морето. Знаеш ли колко проблеми биха си спестили? Тогава със сигурност и ние нямаше да имаме днешния проблем — в защитата си генерал МакСибер неусетно се разгорещи — нещо, което рядко си позволяваше. Но казусът не беше обикновен и всички го разбираха.

— Игор е прав — опита се МакВали да успокои топката. — Извънредните ситуации изискват прецедентен подход. Той е дал дума да помогне на тези хора. Трябва ли да я наруши заради нашето малодушие?

За миг настъпи мълчание. Тери беше сигурен, че в този момент събралите се дълбокомислено кимат и се оглеждат един друг. Накрая най-вероятно щяха да постигнат съгласие, защото каузата бе справедлива и се чувстваха задължени да помогнат — и по писаните, и по неписаните кодекси на Бойна звезда.

Няколко секунди генералите обмисляха поведението си. Накрая Шан Аспасен се обърна към вещерката:

— Излиза, че ние сме единствената ви надежда? — запита той полувъпросително-полуутвърдително.

— Съжалявам — каза вместо отговор Сола.

— Не ви ли хрумна, че пътят за отстъпление също влиза в планирането? — обади се и генерал Мартис, която до този момент бе изслушвала мъжете без да взема участие в разговора.

Сола се обърна към нея:

— Планът ни за отстъпление бе осуетен. Когато единици се борят с една система, те рядко могат да я надхитрят.

— Това също е вярно — с нещо като усмивка отбеляза Алкана. — За Вас обаче борбата със системата изглежда е започнала… отдавна? Заменили сте медицината с вещерство. Не познавам много хора, които са сменяли попрището си. Като се замисля, до днес не познавах нито един.

Интонацията, с която бяха изречени думите, изразяваше недвусмислена симпатия. Вероятно заради смелостта и уравновесеността, които бе проявила вещерката.

Алкана обходи мъжете с поглед.

— Онова, което ме притеснява най-много в плана, не е прикриването на тримата нелегални — продължи тя. — Притеснява ме начинът, който Конан и Игор са избрали за придвижването им.

— Разбирам те. И ние имаме опасения — призна с неохота бащата на Тери. — Досега жив човек не е преминавал през Тунелите като… куфар. Но няма да рискуваме. Ще тестваме трасето с котки, които ще скрием в багажа на доктор Донис и на някои от момчетата.

— Значи котки? — развеселена го погледна Мартис. — Ами че те имат по девет живота, а и доколкото съм чувала, са единствените живи същества, преминаващи свободно от един свят в друг. — При последните думи тя хвърли кос поглед към Сола и хитро смигна.

Конан прие казаното насериозно:

— Какво предлагаш? Да скрием в багажа слон? Ще бъде интересно как се е промъкнал без никой да го забележи…

— Знам — отсече жената-генерал. Отново гледаше с обичайната строгост. — Моето мнение е да опитаме с различни животни. За съжаление фауната ни не е много развита. Това също е факт.

— Затова пък имаме колонии — многозначително вмъкна генерал МакСибер, привличайки вниманието върху себе си. — Докато ви чаках, гледах едно прекрасно холо за сафари на Третата луна. Дали не бихме могли да… ползваме нещо оттам?

Напрежението в стаята изведнъж се разсея. Почти бяха забравили за туристите и безумните им идеи. Не беше прецедент някой от тях да се опита да прекара контрабандно животно или растение за спомен от сафарито си тук. Жителите на Бойна звезда се отнасяха с безразличие към подобни постъпки и никога не бяха се интересували какво се случва със скритите трофеи. Тунелният контрол на Входната точка беше напълно автоматизиран, а статистиките от проверките се изпращаха на Земята. Командването на планетата следеше единствено оръжията, но те бяха маркирани. Опитите за неправомерно изнасяне бяха лесно осуетявани.

Не така стоеше въпросът със специално развъжданите за лов животински екземпляри, отглеждани на някои от тераформираните планети. Често ловуващите се опитваха да вземат със себе си живи животни наред с онези, отстреляни лично от тях. Въпреки че още от пристигането си бяха предупреждавани за опасностите от необмислени биомиграции, туристите рядко допускаха, че точно техните действия биха се отразили отрицателно на собствените им екосистеми.

— Идеята ми харесва — отбеляза Шан. — Ще проследим какво се случва с животните на туристите. Без никакъв риск.

Усети, че останалите го гледат с недоверие и доразви идеята си:

— Комбинираме туристическа група, за която знаем, че прекарва нелегално животни, да отпътува към Земята с наш отряд. Момчетата получават допълнителна задача да наблюдават хитреците. На Земята заминаващите се засичат с отряд, който се завръща у дома. Предават получената информация и — воала̀! — няма повече неизвестни!

— Планът е добър — съгласи се МакВали. — Но не вземаш предвид фактора време. Не можем да чакаме потенциални контрабандисти, чието завръщане на Земята да съвпада с рейсове на нашите момчета, още по-малко двустранно съгласувани.

— Безпокойствата ти са излишни, Конан. Освен че съм флотски командир, аз съм и личен приятел на адмирал МакДринау. Мисля, че управляващият Изходната точка е добър съюзник. Ще поговоря с него преди официалното заседание на щаба.

Предложението беше разумно. Съгласиха се единодушно да привлекат за операцията и адмирала на космическата флотилия в Стартрек.

Генерал МакВали, който вече отговаряше за Външни операции и генерал Мартис, която командваше в Логистични операции, се заеха да прегледат графиците на пътуващите отряди и да изберат подходящи изпълнители.

Пътуването на Сола Донис се отлагаше до получаване на резултат от експеримента. Това успокои Тери, защото увеличаваше шансовете му да придвижи напред тайния си проект. Вещерката беше добър съветник. Генералите от своя страна разчитаха на бързи и положителни резултати, които щяха да дадат зелена светлина за следващата част от плана — нелегалното прехвърляне.

Ако се окажеше, че живи същества могат да пътуват безопасно през Тунелите с товарен рейс, Шандо, Мика и Каси щяха да бъдат върнати у дома като част от товара на поредните командировани звездни граничари.

* * *

Руди Блейк размишляваше върху варианти за действие, когато комуникаторът се включи с пронизителна настойчивост:

— Енвидия?!

— И аз се радвам да те видя — дори само като ефирен образ госпожа Терв умееше да приковава вниманието. Закачливо разпилените огнени къдрици дискретно тласкаха погледа надолу, към очарователните женствени извивки, които лабораторният гащеризон не успяваше да загрози.

— Не се надявах да се обадиш днес — изговори устата на Блейк, докато очите му блуждаеха сред тридипите на изкусителната фигура.

— За малко да не успея. Знаеш, че в сектор „К“ не се допускат звукови трептения. За твой късмет винаги прослушвам изпуснатите съобщения.

— Благодаря.

— Е, за какво е бързането? Знам, че закъсняваме с пикогемите. Проблемите с надеждността се оказаха по-сериозни от очакваното.

— Това действително е лоша новина, Енви. Но аз исках да поговорим за Оливър.

Червенокосата с досада извъртя очи към невидимия таван. Устните й се свиха в капризна цепка. Изтекоха няколко безкрайни секунди, преди да отговори:

— Разбрал си за проекта.

— Не само аз.

— Ще го изпратят ли? — без да споменава място, тя намекваше за Индустриалните луни.

— Подочух нещо на последния Градски съвет. Според слуховете старши програмист Терв ще бъде командирован в най-скоро време за софтуерно усъвършенстване на нова серия домакински асистенти, произвеждани на индустриална луна Ферми[1]. За десет години.

— Шегуваш се! Едно десетгодишно заточение със сигурност ще съсипе живота на Оли.

— Но и ще прекрати проекта.

Енвидия поклати отрицателно глава.

Предусетил коментара й, Блейк допълни:

— Разбирам гледната ти точка, приятелко, но няма дим без огън! Повярвай ми, пристигането на Командировъчна покана е въпрос на време и само ти можеш да спреш Оливър от саморазрушение.

— Опомни се, Руди! Никой не забранява разработки, свързани със структурата на Тунелите — възпротиви се тя.

— Така е. Въпреки това съм наблюдавал многократно как специалисти биват лишавани от възможността да осъществят проектите си. Без да бъдат наричани нарушители, те са третирани като такива. Официално никой не може да принуди Оливър да замине за Ферми. На всички е добре известно, че заповеди се издават само за нарушители. Но названията на документите са игра на думи, Енви! Който не се отзове на поканата от Земята, бива впримчван в дебрите на административно-контролните разследвания, които най-често завършват със… заповеди.

Енвидия отметна нетърпеливо огнените си къдрици:

— Е, в такъв случай въпросът е дали си готов да рискуваш собственото си благополучие, за да спасиш Оли. Защото аз заставам зад него, каквото и да е направил. Или пропуснал.

Блейк не беше предполагал, че ще се му се наложи да избира. Ако се опиташе да помогне, щеше да се превърне в съучастник. Ако не се намесеше, старши програмист Терв скоро щеше да бъде предислоциран.

Няколко седмици по-рано отговорът му щеше да е категоричен и отрицателен. Не бе променил отношението си и след като Оливър му се беше доверил. През последните дни обаче се беше запознал с „впирамидалчените“ бележки на Луис Варан и по някакъв начин те погъделичкаха спящия в него професионалист.

— Е? Най-добре ми се обади отново, когато вземеш решение — безцеремонно заяви госпожа Терв и прекъсна връзката.

Работният плот потъмня.

Блейк си спомни за свои стари, недовършени анализи по подобряване на виртуални модели в Града на миналото. Дали това не беше шансът му отново да поработи? Макар и тайно… Административните задължения го изпълваха с досада. Забавляваше се единствено когато правилата го предизвикваха да търси алтернативни решения, за да защити хората си.

Погледнато формално, случаят с Оливър беше точно такъв.

По устните му пробяга тънка усмивка. Беше намерил аргумент за собственото си решение: пред него стоеше поредното предизвикателство. Поредният опит на Земята да се намеси в делата на техния свят. Никой разумен човек не толерираше подобни вмешателства. Да, той беше задължен да се намеси. Като директор не можеше да си позволи да загуби един от успешните старши програмисти.

Трябваше да отдалечи Оливър от Хайтек, така че когато получеха поканата, процедурата по заминаването му да се забави максимално. Време. Трябваше да изпреварят събитията и да спечелят колкото се може повече време.

За щастие, приятелят му приключваше две задания от Бойна звезда. Беше логично да присъства на пуска им. Първоначалното стартиране на програми често изискваше настройка на място.

Блейк нареди на електронния секретар да изготви незабавно документи за отпътуването на Оливър Терв и да му ги изпрати.

Нямаше време да разясни на приятеля си подбудите за това внезапно пътуване. Поканата можеше да пристигне всеки момент.

* * *

Напоследък Лили прекарваше доста време в Академичната библиотека. Харесваше й усамотението на читателските сепарета, харесваше й да се рее между старомодните етажерки в търсене на материали. Не беше необходимо сама да издирва интересуващите я записи — можеше да отправя заявки към библиотечните търсачки и да получава резултатите след секунди, без да напуска удобното кресло в сепарето си. Но този начин на действие не се различаваше от домашното изтегляне на информация. Затова тя предпочиташе тромавите, прилични на кошове едноместни позиционери. Доставяше й удоволствие да кръстосва индексираните редове с тях, особено когато благодарение на това „механично търсене“ откриваше допълнителни статии и проучвания в тематично подредените архиви.

При построяването на библиотеката някоя носталгична душа бе решила, че външно тя трябва да изглежда по същия начин, както и преди хиляди години — с безкрайни рафтове, подредени в редици, простиращи се от пода до тавана. Но хартиените източници на информация бяха изчезнали отдавна. Последвалите ги индивидуални устройства за съхранение — също. Затова рафтовете на практика се състояха от чувствителни на допир екранчета, всяко от които можеше да извика индексирана информация по определена тема. При потвърждаване на заявката избраните записи се изпращаха към посочен библиотечен терминал или към домашен информационен възел. Често се случваше Лили да ги насочи и към двете места.

Освен откривателското удоволствие на „механичното ровичкане“, Лили беше открила още едно удобство на библиотеката. Когато изпращаше информация за в къщи, системата автоматично проверяваше нейните права и отбелязваше данните й на заявител. Когато обаче я насочваше към терминал в библиотеката, сървърите за достъп проверяваха правата на акаунта, който в момента бе активен на този терминал. Така можеше да заяви данни към сепаре, в което се бе разположил неин колега или преподавател.

В натоварените часове си избираше читател с по-дълъг престой, защото вероятността той скоро да си тръгне бе по-голяма — и го молеше да не изключва работното място. В други случаи просто се извиняваше за грешката и колегата й с усмивка прехвърляше записите към нейния терминал. От експериментите на Паскал знаеше, че първоначалната заявка се разглежда от сървърите на Либрогард по-строго отколкото последващо прехвърляне.

Този ден библиотеката бе почти празна, но и нямаше нужда от хитрини. Лили бе изискала от библиотечните архиви само материали, напълно адекватни за студентка по вербална лингвистика. Заявките й бяха изрядни, макар целта на проучването да бе далеч от академичните й задължения.

Загадъчните текстове, получени от Тери с тунелната поща, не бяха я впечатлили така, както очевидно бяха впечатлени откривателите им, а и самият й приятел от Бойна звезда. Историята на Земята бе един безкраен архив. Никой не можеше да твърди това с по-голяма сигурност от жителите на Да Винчи. Потоци от факти, анали, теории и легенди се стичаха към тях ежедневно. Библиотеките тук бяха по-богати от земните, а информацията в тях — толкова многообразна, че едва ли и компютрите можеха да анализират и обобщят всички съхранявани данни.

В писмото си Тери бе успял да вметне, че оригиналните текстове са записани върху дискове, което ги отвеждаше към предкосмическата епоха. За своя изненада отличничката на випуска не можа да идентифицира нито един език от онова време, който да съвпадне с използвания. Провери старателно датировките на технологичните скокове, сравни ги с езиковите, а след това и с глобалните исторически събития. Оказа се, че този начин на архивиране на информация се използвал в недоразвитите райони на планетата дълго след като развитото общество се обърнало към мемостъклото — онези, които имали, се отървавали от непотребните си вещи и технологии, предлагайки ги на изоставащите.

Неочакваните трудности бяха амбицирали Лили и така тя скоро разбра, че текстовете са написани на ранен староградски. Някои синтактични особености ги отнасяха към наречието на централните райони. Звучеше малко объркващо, защото тези райони са били измежду най-силно развитите по онова време. От тях тръгнала идеята за мегаполисите, а по-късно — отново там — е построен и Тунелният център. Но колкото и объркващи да изглеждаха обстоятелствата около текстовете, те не можеха да се конкурират с шока, който Лили изпита, когато започна да чете.

Не можеше да повярва на онова, което бе разшифровала с помощта на транслингватора, затова бе дошла отново в библиотеката. Смяташе да провери разчетеното по всички възможни и невъзможни начини и едва тогава да изпрати съдържанието на Тери.

Започна с пасажите, които се надяваше да е интерпретирала грешно. Текстът обаче продължаваше да стои неумолимо еднозначен:

Полева записка РТ-7812609711

на Лео Леван, екипаж Бета,

интерстеларен кръстосвач Терарок-1315.

[…] Обект 3, идентифициран от безпилотните сонди, се състои от шест еднакви камъка с тъмна и гладка повърхност, всеки с височина около 5 метра (измерени 4,80 м над повърхността) и двойна ширина. Камъните са изправени, разположени в кръг, на равни разстояния един от друг. Диаметърът на кръга достига 72,9 метра. От центъра към всеки камък се проточва по един лъч, който… […]

Изчислена вероятност за естествено образуване на подобна каменна структура: под 0,005%.

Стартирано проучване тип АСА. Приземяване в центъра на кръга.

[…] сблъсък с камъка, предизвикан от забавена маневра при излитане. Резултати от сблъсъка: темпорална промяна във видимата повърхност на монументалната структура с илюзия за еластична вдлъбнатина. Сонда Терита-2 дематериализирана. Връзка с пилот Дензъл Хюстън изгубена. След процедурен престой сонда Терита-1 издигната във въздуха.

При обзорен полет над местността забелязана повторна материализация на Терита-2. След възстановена връзка пилот Хюстън докладва за осъществено пътуване във времепространствен тунел (вж. респондна полева записка на Дензъл Хюстън, екипаж Бета).

Връщане в каменния кръг с цел проверка думите на пилот Хюстън. Установено… […], един от които към Земята… […]

Докато седеше в сепарето, проверяваше правописа на всяка дума и търсеше морфологични и фразеологични несъответствия, Лили се тревожеше най-вече от факта, че преводът й от староградски е напълно верен. Колебаеше се дали да съобщи на Тери и Луис. Не искаше те да изгубят мечтата си така, както я беше изгубила тя, когато разчете написаното.

* * *

Алевар нетърпеливо изсвири последните ноти от пиесата и уморено отпусна лъка. Единствен цигуларят забеляза изтощението му. Публиката не се интересуваше от състоянието на изпълнителите. Всъщност едва ли се интересуваше и от самата музика.

Бяха ги поръчали от Земята за частно събиране — октет, съставен от нашумели в последните месеци музиканти, които дори не бяха свирили заедно. Оставиха им десетина дни, в които да изберат репертоар и да се сработят. Ален и колегите му бяха категорични — времето бе съвсем недостатъчно за достигане на онази прецизност, която бе запазена марка за популярността им.

— Никой не очаква от вас професионализъм — беше им пояснил музикалният консул в Съвета на Аполония. — Искат ви за забавление и защото сте известни. Поръчители и гости ще се хвалят месеци наред, че са слушали на живо най-добрите музиканти на годината. Правят го редовно. Ето, за Елиът ще бъде четвърто участие от този вид — в търсене на подкрепа се беше обърнал към слабичкия флейтист с дълга кестенява коса.

— Частните концерти са оценени много по-високо от обикновените — беше добавил главният консул на Съвета. — Погледнете списъка с доставките и ще разберете защо приемаме безусловно подобни покани.

Споменаването на отношенията със Земята бе повлияло върху окончателното решение на музикантите. Дори Ален, който мразеше пътуването през Тунелите, не се възпротиви повече на условията. А те бяха прости: ежедневни изпълнения в две части — една с оригинални и една с технологизирани инструменти. Първата предполагаше класически репертоар, докато втората се оформяше от произведения на живи композитори. Всеки концерт трябваше да е съставен от различни творби. Единични повторения се допускаха само при условие, че не дразнят слуха на публиката. По време на репетициите музикантите се споразумяха да наблюдават реакциите на слушателите и да повтарят най-харесваните пиеси.

Затрудненията бяха по-големи по отношение на почивките. Поръчителите не забравяха собствените си нужди — включително студен бюфет по време на изпълненията — и небрежно пропускаха грижата за оркестрантите. Още първата вечер стана ясно, че гостите от Да Винчи ще се хранят в трапезарията на служителите, но едва след приключване на концерта. По време на паузата имаха право на лека закуска, която предвидливо трябваше сами да заявят преди качването си на сцената.

— Време за храна — измърмори зад гърба на Алевар вечно гладният перкусионист Тото Бокано. — Не се безпокойте, поръчал съм за всички.

Невидимата врата в дъното на сцената се отвори. Музикантите предвкусваха любимите си хапки, когато с разочарование установиха, че в рамката вместо сервитьор се беше появил атлетичен гологлав мъж във вечерен костюм.

— Браво, браво! Поздравления! — заговори той високо, с уверен и снизходителен тон. — Казах им на другите — посочи неопределено с ръка към креслата на публиката, — че е срамота дето още не сме ви поканили.

Ален и колегите му примигваха в недоумение.

— Какво се чудите? — засмя се самодоволно мъжът. — Идвайте с мен на масата, че като ви гледам как сте прегладнели…

Без да чака нова покана, Тото натисна опаковащия механизъм за инструментите си и скочи. С приятелски удар в рамото извади виолончелиста от вцепенението:

— Действай, Але! Най-после извадихме добрата карта.

* * *

Настаниха осмината от дългата страна на правоъгълна маса — срещу домакините, както разбра по-късно Ален. Трябваше да признае, че вечерята се състоеше от изискани ястия, макар вкусът на някои от тях да не съвпадаше с неговия. Увери се, че земляните харесват пикантни подправки със силно изразен аромат. Комбинираха ги смело и безразборно. Стараеха се да покажат гастрономическа изтънченост, поднасяйки на гостите прясно приготвен дивеч от Звездна градина с меланхолична смес от редки зеленчуци. В същото време заливаха почти всичко в чиниите си с червеникава каша или топяха хапки в сосове с цвят на повръщано.

Едричкият перкусионист, който бе взел под своя опека свития Ален Варан, без угризения възприе стила на хранене на домакините и щастливо загребваше от купите в средата на масата.

— Как не съм се сетил досега да пробвам голохвърките със сос от корумая — тюхкаше се той, докато си слагаше поредното парче препечено месо.

— Не ти ли е гадно? — почти отвратен го попита Алевар, подушвайки лютиво-киселата жилка в кафеникавия сос.

— Шегуваш се! — отвърна с пълна уста колегата му.

Ален въздъхна и го погледна с лека завист. Тото Бокано не само ядеше като домакините, той и изглеждаше като тях. Повечето едри, но атлетични, гологлави, без да са плешиви, организаторите на неколкодневната фиеста сякаш бяха излети по калъп. Фините костюми им придаваха вид на чернокрили плаванаци, а мощните им вратове допълваха представата за тромавост и агресивност.

За разлика от мъжете, жените имаха красиви лица, буйни коси в различни цветове и перфектни форми, опаковани предизвикателно в органични платове и рефлине.

— Опаковката е много по-изящна от съдържанието — наведе се към него флейтистът Елиът, проследил нямото възхищение на Алевар от дамите. — Не забравяй, че жените, които остават на Земята, са предимно… плът.

— Не те разбирам.

— Какво има за разбиране? Тези, които имат някаква дарба, са разпределени в новите светове. Фанатиците са на Божата планета, а тук са… останалите. Важи както за жените, така и за мъжете.

— А, и вие ли обсъждате Божата планета? — провикна се към тях мъжът, който ги беше поканил на вечеря. — Изглежда темата е модна не само на Земята.

Съседката му по маса, деликатна синьокоса фея, го сръга съвсем не деликатно:

— Гудсбърг, това е тема, която засяга само нас.

— Защо, Риния? Нашите гости сигурно вече се чудят, как могат да се внедрят пигмалиони в такива затворени общности, каквито са религиозните колонии.

Елиът и Ален, към които бе отправен коментарът, закимаха объркано.

— Принципът е много прост, господа: изгубени души. Всеки жрец мечтае да приобщи към вярата си възможно най-много последователи. Това спомага за собственото му извисяване както в настоящия живот, така и в другия след смъртта.

— Ха-ха-ха! — разсмя се гръмогласно едър, брадат сътрапезник от другия край на масата. — Ти наистина си специалист по изгубените души, човече! Сега разбирам как си спечелил онова мнозинство в регионалната камара.

— Добра идея, Абрамиш! Ще я запазя за следващите избори. За съжаление многократното изтриване на спомени уврежда катастрофално мозъка. Не можем да си позволим тази операция повече от веднъж, ако искаме пигмалионите да останат разумни създания.

— А ние това ли искаме? — продължи с дебелашките си шеги брадатият Абрамиш.

— Няма ли да смените темата най-после? — ядосваше се не на шега синьокосата фея.

Гласовете постепенно избледняха в съзнанието на Алевар, защото се опитваше да си спомни значението на думата „пигмалион“. Не бяха ли някакви религиозни скитници[2], които живееха от подаянията на милосърдни последователи? Да, странстващите поклонници бяха непознати, които лесно намираха прием във всяко селище.

Но за какво промиване на спомени говореше Гудсбърг? Откъде идваха тези хора? Дали не бяха бивши нарушители, които нямаха право да се завръщат в собствения си свят? В такъв случай какво ставаше с невъзвращенците от самата Божия планета?

Музикантът се ужаси само при мисълта, че бивши вярващи престъпници може би се разхождат из Да Винчи.

За да пропъди мрачните мисли, си наля огромен бокал с искряща бледорозова течност. Миг преди да я допре до устните си, Тото Бокано с намигване пусна в нея малка разтворима таблетка.

* * *

Лили с изненада установи, че след първоначалния шок новината за разгаданата мистерия на Тунелите не разстрои, а само въодушеви Луис.

Беше я повикал в академичния си кабинет след учебните занятия.

Завари го да свещенодейства между три големи екрана, докато в същото време даваше нареждания на електронния си асистент. Горката машина едва смогваше да изпълнява заявките.

— Ако повредиш и този, ще ти бъде трети за по-малко от година — обади се Лили, опитвайки се да привлече вниманието на акада. Беше го наблюдавала повече от минута без той да усети присъствието на втори човек в стаята.

Луис изплува над екраните:

— Радвам се, че успя да дойдеш.

Наистина трябваше да й благодари. В къщи я очакваха статия за идиоматиката на вербалната агресия в началния период на екшън културата, три неначенати кристала с текстове, изпратени от Тери, непрочетена тунелна поща от Земята — надяваше се да е от Пако, както и няколко записа, заявени в библиотеката за домашен прочит.

— Помниш ли, когато ти казах, че в Голямата тройка няма нищо за нас? — поде акад Варан вместо извинение.

Лили кимна, изпълнена с опасения от нови обрати в теориите му. Той не забеляза промяната в настроението й. Бе твърде зает да изложи идеите си:

— Все още съм убеден, че пирамидите носят отговора на нашата задача. Въпросът е: КОИ пирамиди? Не е ли странно, че такива постройки са пръснати из цялата Зема, с изключение на единствения континент, който през хилядолетията магнетично е привличал все нови и нови племена и народи? Континентът, на който всички искали да се заселят.

— Европа ли визираш? — включи се без въодушевление любимата му студентка.

— Да. Макар че за днешните хора тя е просто част от Големия материк — отвърна бързо той, сякаш бе очаквал точно такова развитие на разговора.

— Най-вероятно популярността на стария континент се дължи на факта, че винаги е бил център на човешката култура, символ на напредъка, на цивилизацията…

— Шегуваш ли се? Планетата познава толкова многобройни и толкова по-стари култури! — за разлика от събеседничката си, акадът преливаше от ентусиазъм.

— Не забравяй, че повечето от тях са изчезнали! — усмихна се многозначително тя. — Със или без следи.

— В такъв случай, любезна моя, не е ли странен фактът, че европейската култура е единствената, която не изчезва? Въпреки завръщането на конкистадорите към родните им земи на изток, въпреки налагането на антихуманната екшън култура, дори и след повторното въздигане на китайската империя?

Лили едва чуто въздъхна. Беше трудно да се спори с Варан. От една страна, трябваше да признае, че просъществуването на европейската цивилизация е едно изключение, като се имаше предвид залеза на останалите култури преди и след нея. Но, от друга страна, не вярваше в неразкрити тайни из старата Европа. Най-гъсто населеният континент отдавна беше изучен до последното камъче и тревичка в търсене на отговор кои са били първите му заселници.

Опита се да напомни този факт. В отговор Луис само махна пренебрежително с ръка:

— Понякога е най-трудно да видиш очевидното.

За момент тя се вторачи в него със странен поглед.

— Дори не знаеш колко си прав — каза, а в очите й недвусмислено се четеше разочарование.

Едва сега акадът разбра, че нещо се е случило. Нещо, което сериозно бе разстроило обожаваната от него жена.

— Какво има? — запита бързо той. — За Пако ли се тревожиш? Или за Тери?

Стори му се, че думите прозвучаха глупаво. Осъзна, че споменава момчетата не защото се интересува от проблемите им, а поради някакво извратено зрънце ревност, скрито дълбоко в сърцето му. Същото, което го караше вечер да стои дълго пред огледалото в опити да освежи застаряващото си лице. Същото, което го караше да негодува вътрешно всеки път, когато Лили насочваше разговора към някой от двамата.

— Пако, Тери, аз, ти, Оливър… — въздъхна тя. — Отнася се за всички ни, Лу. Съжалявам, че трябва да ти го кажа, но… целият този труд е безсмислен. Ние не можем да създадем Тунели.

— Така ли? И защо?

— Защото и Пионерите никога не са ги изобретявали. Те просто са ги намерили. Преминали през един от тях по време на пътуванията си. И започнали да ги използват.

Мисълта за огледалото, възрастта и младите съперници внезапно избледня, потъвайки виновно в безименните гънки на съзнанието. Трябваше време, за да се осмисли чутото.

— Където и да си прочела тази… хм, историйка, защо я приемаш за чиста монета? Знаеш разликата между предание и документ, нали?

— Не говоря за митологеми, Лу. Аз лично преведох от староградски дневника на член от онази „откривателска“ експедиция.

— Нима? — прекъсна я невярващ Варан. — И къде намери този дневник? Ако подобен документ съществуваше, мила, вярвай ми, отдавна щеше да е част от библиотечните ни архиви.

Лили разбираше недоверието му. Не беше лесно да преглътнеш подобна новина.

— Открит е неотдавна, на Земята, в изоставена галерия в района на Тунелния център. Оригиналните записи са върху дискове, които Сола лично е предала на Тери. Той се заел да ги презапише върху подходящи носители.

— Сола ли? Тя пък как се е озовала на Бойна звезда? — не се стърпя Луис.

— Не съм съвсем наясно. Била е лекуващ лекар на някакъв офицер от Божата планета.

Вместо да му помогнат, обясненията на младата жена допълнително объркаха акада. Затова реши да прескочи подробностите по откриването на уникалния документ — оказа се, че не бил единствен — и да се насочи към съдържанието. Бъдещата звезда на лингвистиката с удоволствие показа работата си и, докато четеше, той разбра, че ще трябва да се предаде. Преводът беше неоспорим.

Лили търпеливо изчака преподавателят й да приключи с четенето.

Като свърши, той остана известно време със затворени очи, мълчаливо отпуснат в работното кресло. След това се усмихна на някаква своя мисъл и се обърна към студентката:

— Този дневник доказва единствено, че съм бил прав. През цялото време. Помисли! Истинската цел на търсенията ни е да открием как от една изходна точка може да се пътува в тунели с различни крайни точки. От прочетеното съдя, че двупосочно свързване с повече от една планети е възможно не само за Земята, а и за всеки от останалите светове. Ето над какво трябва да поработим.

Изражението на Лили издаваше, че не споделя оптимизма на преподавателя си, затова той добави насърчително:

— Продължавай с разчитането на текстовете. Убеден съм, че те ще разбулят още тайни, чрез които да осъществим нашия проект.

Докато окуражаваше скъпото на сърцето му момиче, в главата на акад Варан все по-ясно се оформяше мисълта за онази пирамида, която дори не бе успял да спомене в разговора им.

Чудеше се как да убеди скептиците в съществуването й.

* * *

Каси така и не бе почувствала нищо край Великата пирамида, а обиколката почти приключваше. Отне им повече време, отколкото предполагаха. Пако все още не се признаваше за победен. Беше готов да остане и да се надява на чудо, но хамелеонът бе категоричен — връщаха се към гравиплана.

Бяха го приземили в южната част на комплекса, близо до най-ниската[3] пирамида от Голямата тройка и на една линия с първата. Гробници, мастаби и дори второстепенните пирамиди на фараонските жени лежаха полузарити в пясъка. Входовете към погребалните храмове бяха повторно изгубени за човечеството. Или нарочно заличени.

Стъпили върху пустеещото и негостоприемно плато, обърнали очи към огнения залез, четиримата изведнъж почувстваха цялата мистерия, лъхаща от това място. Всяка молекула въздух наоколо бе пропита със загадките на вечността.

Стояха сами, изправени пред величествените творения на древните и неусетно се изпълваха със страхопочитание към цивилизацията, чиито тайни наследниците не можеха да разгадаят с хилядолетия. Дали пък това не беше част от съдбата на човешката раса? Да ползва откритията на предците си без да може да ги разбере? Дали някой някога щеше да преоткрие тайната на Тунелите? И ако тяхното предназначение все пак беше ясно, дали някой някога щеше да проумее истинския смисъл на тези… задгробни постройки?

Защо съзидателните знания се забравяха толкова лесно, а разрушителните ставаха част от живота?

Пирамидите се извисяваха, сякаш създадени да провокират въпроси.

Може би това беше тяхното предназначение…

Инсценираха повреда в управлението — Дюк наистина се беше информирал старателно за възможностите и за белезите, по които ги диагностицираха. За учудване на всички Мика прояви неподозирани знания по управление на транспортни средства. Тя допълни повредата с добре отмерено нарушение във функциите на гравитачния балансьор. Комплексният проблем, който се получи, бе идеалното им алиби. Беше важно да не ги заподозрат в нарочно приземяване. Универсалната позиционираща система щеше да предаде координатите им на издирващите екипи в мига, в който транспортният координатор отчетеше закъснение извън допустимите параметри. Ако не успееха да излетят преди да дойде екип да ги прибере, трябваше да имат добро обяснение за нерегламентираното кацане.

Пако не се притесняваше особено, че можеха да ги обвинят в неспазване на обществения ред. Тревожеше го повече въпросът дали приятелите му можеха да възстановят функционалността на гравиплана със същия успех, с който го бяха повредили.

— На нашата планета вярата е всичко — отбеляза Дюк. — Не губи вяра и ще успееш.

— Лесно ти е да го кажеш — поклати със съмнение глава аполониецът. — Когато се огледат за теб, вече ще си станал един от тях. Ами аз как да се крия?

— Не бой се, малкия, ще те пазя — прегърна го Мика със сила, която почти изтръгна въздуха от дробовете му.

Той се закашля за всеобщо забавление на островитяните. Така и не спряха да се шегуват с него през цялото време, докато обикаляха основата на Великата пирамида.

Сега обиколката беше приключила и всички забързаха към гравиплана. Пратеникът на Лили обаче изостана, изпълнен с колебания и неудовлетвореност. Мика и Дюк не го забелязаха, увлечени в усилията да отстранят по най-бързия начин направените от самите тях повреди. Бяха пристигнали по залез и тъмнината отдавна бе обгърнала пустинята, скривайки всичко наоколо от любопитните им погледи. Бяха успели да изпълнят плана си само благодарение на лещите за нощно виждане.

Каси, която не бе заета с ремонта, се бе извърнала към пирамидите и се наслаждаваше на величествената им красота. Луната все още не беше изгряла и силуетите стояха като огромни строги пазители на древни истини. Беше странно как през всичките хилядолетия след построяването си не бяха престанали да учудват и предизвикват хората.

Докато ги обхождаше отново с поглед, тя видя Пако да се отклонява с несигурна стъпка в посока към сфинкса. Замаха с ръце и го повика. В отговор той само изпрати въздушна целувка и продължи да криволичи между почти невидимите руини от източната страна на пирамидата.

— Не ставай глупак! Трябва да изчезваме оттук! — извика отново Каси. Викът й този път привлече вниманието на Дюк.

— По-добре върви и върни фукльото преди да съм изпратил Мика — посъветва я той. — Кажи му, че няма да се церемоня с него.

Каси се затича към сфинкса, а хамелеонът се върна към работата си.

Докато се опитваше да пресрещне Пако, който дълбокомислено тътреше крака, тя мина покрай дясната лапа на каменната фигура. Изведнъж изпита странното усещане, че потъва в огромна дълбока дупка. Спря и направи няколко крачки встрани, отдалечавайки се от мистериозния страж. Усещането за дълбока пропаст под краката й се усили. Потърси с поглед Пако, но той вече бе забелязал съсредоточените й движения и с всички сили бързаше към нея.

— Какво откри? — попита нетърпеливо още преди да беше доближил.

— Пропаст — отговори тя. — Тук, долу, под краката ни е.

— Това са подземните галерии. Помниш ли, при виртуалната разходка? Имаше тунели, които свързваха пирамидата с тайните помещения, открити под Сфинкса. Имаха различни наименования… Зали на нещо си… Спомняш си за тях, нали? — повтори той развълнуван.

— Да — потвърди Каси. — Но това не са онези галерии. Усетих ги още докато идвах насам. Тази пропаст е различна. Изолирана… Забравена…

Тя замълча и се опита да се концентрира, но не можеше да прецени големината на тайнствената дупка:

— Сякаш е по-дълбоко от останалите. Може би затова не са я намерили.

— Предишна гробница? Или храм, върху чиито останки са построени галериите, които посетихме във виртуалната пирамида.

— Не, не е гробница. Макар че има излъчване на смърт. Но то е някак… отгоре. А пропастта е… под него. Голяма… и различна…

Отърси се от унеса и добави извинително:

— Съжалявам. Не мога да ти кажа нищо по-конкретно.

— Това ми е достатъчно! — лицето на Паскал сияеше. — Хайде, да кажем на неверниците, че открихме тайника.

Той понечи да тръгне, но тя го хвана за ръкава и го спря:

— Пако, не можем да останем тук. Аз и Мика сме… нарушители. Забрави ли? Ако ни идентифицират, с нас е свършено. А даже не сме сигурни, че тази дупка е тайникът, за който е говорил Луис Варан.

Пако нервно захапа устните си. Чувстваше се раздвоен — не искаше Каси да пострада, но, от друга страна, да се откаже сега, когато откритието бе направено? Погледна безпомощно към нея, а след това и към другите, които все още се суетяха около гравиплана. Накрая махна с ръка:

— Нека Дюк прецени. Без друго трябва да му кажем.

— Надявам се, че се шегуваш! — тросна се истински ядосан хамелеонът, когато Пако поиска помощ, за да прокопае вход към хипотетичната зала под краката им. — Сам казваш, че там се намират галерии, отдавна разкопани и изследвани.

— Но Каси усети нещо и то беше различно! — не се предаваше Амол. — Дюк, не съм казвал, че трябва да открием нещо скрито. То може да е било пред очите на всички и все пак тайната му да е останала невидима за хората.

Дюк с досада извъртя очи нагоре, за да покаже, че смята думите на спътника си за пълна глупост.

— Слушай, приятел — каза той спокойно. В гласа му не се прокрадваше и следа от насмешка. — Да приемем, че си прав. Какво ни предлагаш да правим? Да копаем с голи ръце дупка в пустинята посред нощ? И да приземим в нея издирващия екип, който може би сега навлиза в квадранта ни?

Каси трепна. Последните думи й се сториха съдбоносни. Да, те щяха с положителност да се сбъднат, но как и защо — не знаеше. Предпочете да не тревожи спътниците си.

Паскал наведе глава с въздишка. Трябваше да признае поражението. Замисли се какво ще каже на Лили и на Варан, когато се върне. Да, тайникът съществува. Може би е зала, може би галерия, но какво има в нея и накъде води — не можах да разбера, защото трябваше да спасявам едни бегълци.

За момент съжали, че се бе забъркал с хората от Божата планета. От друга страна, трябваше да признае, че ако бе сам, никога нямаше да стигне дотук.

— Добре — съгласи се накрая той. — Позволете ми само да прекосим онова място още веднъж, за да може Каси да определи приблизителните размери на тази… дупка.

— Приключихме с разходките за днес — отсече Дюк. — Качвайте се. С гравиплана ще прелетим ниско над повърхността. Ако преминем над района достатъчно бавно, ще усетиш ли кухината? — обърна се той към Каси.

Тя неуверено кимна. Последните дни бяха пълни с предизвикателства. Налагаше й се да върши неща, които не бе опитвала преди. Беше странно как приятелите й вярваха, че ще успее във всяка ситуация, докато самата тя нямаше понятие как да постъпи.

Зае мястото си в гравиплана, като се мъчеше да се съсредоточи над поредното изпитание. Пако я последва, но, едва влязъл, наоколо се разнесе шум от спускащи се транспортери.

— Закъсняхме — прошепна Каси.

Той я погледна и за пръв път видя в очите й страх. Приближи се, стисна нежно ръцете й и пошушна в ухото й фразата, повтаряна от векове в момент на безизходица:

— Всичко ще бъде наред. Само не мърдай оттук.

Увери се, че записът за наемането на гравиплана е у него и изскочи навън. Мика и Дюк вече бяха застанали в очакване на издирващия екип.

— Ти къде? — препречи устрема му с ръка хамелеонът и леко го побутна назад.

— Аз съм наел гравиплана, трябва да се идентифицирам — възропта аполониецът.

— Не бързай — отвърна му Дюк и кимна с глава на Мика. Тя внимателно заотстъпва в посока към летателната им машина, докато накрая прилепи гръб о корпуса. Лицето й бе потънало в непрогледна тъмнина, а очертанията на фигурата й почти не личаха.

Дюк отдръпна ръката си.

— Бъди уверен и се постарай да не ги предизвикваш — посъветва той Паскал, който се бе заел да пресрещне двамата високи мъже с тъмни наметала и отличителни знаци на командири. Екипажите останаха отзад до транспортерите, но позите и опипващите им погледи издаваха готовност да изпълнят дълга си при първия сигнал от техните водачи.

Двамата се изправиха пред Пако и свалиха наметалата си. Той успя да хвърли бегъл поглед върху лицата им. Чертите им не бяха еднакви, но въпреки това приликата помежду им бе поразителна. Не разбра какво точно го обезпокои, а и нямаше време да разсъждава, защото те заговориха.

— Си Джей Корс, издирващ екип Алфа Сигма 902 — представи се първият, облечен във фосфоресцираща синьо-зелена униформа, допълнена от оранжевата лента на спасител.

— Ар Ти Бенч, трети дежурен екип за бързо реагиране, външен периметър — думите бяха казани със същия равен и безличен тон, но яркочервените кръстове върху ръкавите и гърдите на светлосивото облекло се натрапиха в съзнанието на Пако. Каза си наум, че ако не по друго, ще ги различава по облеклото. Шегата го развесели и му вдъхна кураж.

— Паскал Амол от Да Винчи — издекламира в отговор, опитвайки се да прозвучи сдържано. Зачуди се дали хора с едносрични имена можеха да запомнят такова дълго име като неговото.

Подаде идентификацията на гравиплана и собствената си карта, но не можа да се сдържи и добави:

— Не очаквах на Земята да предлагат толкова ненадеждни машини под наем. Взеха ми кредити за първа категория, а повредата почти ни размаза в пясъците.

Мъжете пред него подминаха забележката, без да реагират на нейната хапливост. Синьо-зеленикавият даде знак и един от хората му дотича с кутия за проверка на идентификациите. „Не ползват «чайници»“ — отбеляза за себе си Пако.

— Кои са спътниците ви? — все така безлично продължи да разпитва издирвачът.

— Търговски представител от Божата планета и… — Пако закачливо намигна — професионална женска компания. — Не уточни колко жени ги придружаваха. Каси беше вътре в гравиплана, може би щяха да я пропуснат.

Думите му отново не произведоха очакваното впечатление и той леко се разочарова. Междувременно синьо-зеленият вдигна лявата си ръка и направи знак на Дюк и стоящата в сянката на гравиплана Мика да се идентифицират.

Хамелеонът се престори, че се опитва да намери картата си и прошепна на Мика, която също не бързаше да се подчини на повикването:

— Нещо не е наред. Опитвам да се настроя към някой от тях, но те сякаш нямат индивидуалност. Не мога да прихвана нито глас, нито изражение, нито жест…

— Изглеждат прекалено военизирани за… спасителен отряд — потвърди Мика. — Стоят край транспортерите скупчени, но позициите им издават, че при сигнал ще се разгънат ветрилообразно и ще ни притиснат.

В този миг зад гърба на двамата един познат глас прозвуча с несвойствена настоятелност:

— Не трябва да оставаме тук!

Дюк се обърна. Не можеше да повярва на очите си — зад главата на Мика се бе появила втора глава. Като сянка, която се отделя от тялото, главата постепенно започна да се движи наляво, оформяйки отделна фигура на входа на гравиплана.

— Кая! Какво правиш отвън?!

— Не мога да се крия, когато знам, че имате нужда от мен.

— Ще се оправим все някак, а теб можеше изобщо да не открият.

— Грешиш. Те знаят, че сме четирима, Дюк. Трябва веднага да се махнем от гравиплана. Мика е права, ще ни притиснат в тази точка.

— Разбира се, че съм права — изсъска брюнетката, като продължаваше да се взира напред. — Но ако мръднем оттук, ще ни изолират и ще ни приберат един по един. Гравипланът е единственото ни убежище.

— Не! — настоя Каси. — Можем да се измъкнем, ако стигнем до тайната кухина. Усещам спасение, усещам свобода в онази посока. И… — не знаеше как да го изрече — загуба тук, на мястото, където сме сега.

— Ама че стратези се извъдихте! — процеди сърдито хамелеонът.

Каси почувства колебанието му:

— Хората, които стоят срещу нас, нямат чувства, Дюк. Нямат съмнения, нямат вълнения, нямат дори хъс. И аз като теб не мога да усетя полето им. Сякаш са… бездушни…

Последните думи се изплъзнаха от устата й като формулировка на онова, за което и тя, и спътниците й смътно се досещаха.

Един поглед между Мика и Дюк беше достатъчен.

— Ще ги задържа — каза безстрашната им пазителка. — Но първо трябва да разкараме Паскал оттам.

— Ще се легитимирам — предложи хамелеонът. — Това ще ги забави, а аз ще го предупредя.

— Няма нужда — отново се намеси Каси. — Аз ще го предупредя.

— Ти си интуит, не менталик — Дюк поклати скептично глава.

— За съжаление — съгласи се тя.

Даде му знак за посоката и се втурна с него към задната част на сфинкса в търсене на прикритие. Не разбра дали Мика ги последва. Войнствената островитянка бе направила само няколко крачки и изчезна, сякаш се изпари.

Отговорът на „спасителите“ бе незабавен — безшумният залп овъгли гравиплана. За щастие противникът разполагаше само с точково, а не с вълново оръжие и бегълците успяха да се изплъзнат.

Изведнъж Каси изкрещя нещо с пълни сили, изненадвайки и издирвачите, и другарите си. Двамата схванаха само отделни думи от посланието й, нещо свързано с „катети“ и „среща в точка Б“, но Пако очевидно бе разбрал, защото почти в същия миг се завъртя в серия от кривящи се цигански колела, претърколи се няколко пъти в пясъка и се спусна на зигзаг към спасителната точка.

Без да губи време, Мика подскочи високо и направи с ръцете си няколко маха, в резултат на което двамата командири и още трима земляни се проснаха върху пясъка. Разпери отново ръце и очерта няколко огнени дъги между земляните и бегълците, след което се спусна да настигне своите. По пътя зад себе си продължи да оставя огнени препятствия. Видя как един от транспортерите се вдига във въздуха. Ударът й успя само да го разклати.

Заобиколени от огнения лабиринт, четиримата се прикриха в подножието на сфинкса. При първата си обиколка транспортерът не бе ги забелязал. Всеки миг обаче щеше да се върне. Транспортните средства на всички екипи за бързо реагиране притежаваха бордови вълнови оръжия и те не си правеха илюзии — откосът паралитични вълни нямаше да ги подмине.

— А сега какво? — обърна се огнената брюнетка към Каси. — Пак ли ще пробивам изход, за да се промъкваме из разни тунели?

— Не — поклати глава интуитата. — Трябва само да помогнеш на някой друг да го направи. — И тя посочи с очи приближаващия се транспортер.

— Ти си луда! — погледна я Мика с възхищение.

— Ако успееш да го отклониш на около двеста метра вдясно от сфинкса и го спуснеш право надолу, срещу дясната лапа по права линия, мисля, че височината и тежестта му ще са достатъчни…

Паскал изгледа старата си приятелка с недоверие:

— И кога успя да го изчислиш? Кога изобщо си се научила да правиш подобни изчисления?

— Не съм — погледна го Каси. — Чувствам, че размерите са достатъчни. Не знам какви са, но знам, че ще се получи. Разбираш ли?

Не можа да продължи с обясненията, защото транспортерът ги бе открил и вече насочваше дуло към тях. Тримата се проснаха по очи в пясъка.

Единствено Мика приклекна, затвори очи, сви се почти на кълбо и в следващия миг се разгъна, концентрирайки цялата енергия в дланта на дясната си ръка. Невидимият й удар изпревари изстрела на издирващия екип. Транспортерът се залюля като детска въртележка, отскочил нагоре и встрани. Крехката островитянка продължи да го отмества, като го задържаше във фокус с лявата си ръка и нанасяше управляващи импулси с дясната. Когато машината най-после увисна над указаното място, Мика пое дълбоко дъх, подскочи и с всичка сила заби летателния апарат към земята. От усилието едната й ръка избълва огнена стрела. Палавите пламъчета се блъснаха в корпуса и затанцуваха около страничния илюминатор като опашка на комета.

Сблъсъкът с повърността предизвика взрив. Транспортерът сякаш потъна в земята, а парчета от него се разлетяха във всички посоки.

— Небеса! — възкликна Дюк. — Що за горива са започнали да ползват на тази планета?

Паскал стоеше с полуотворена уста, изумен от видяното. Погледна към Каси. Тя не изглеждаше изненадана.

— И взрива ли беше предвидила? — върна се той към предишния разговор.

— Не — отговори тя. — Не знаех подробности. Но знам, че сега на мястото на падането се е образувал проход, който можем да използваме, за да се махнем оттук.

— Ами останалите? — не мирясваше Пако.

— Кого имаш предвид? — вторачи се в него Мика с насмешлив поглед. — Не видя ли, че собственият им изстрел ги… неутрализира?

Едва сега Пако погледна в посоката, където трябваше да се намират останалите им противници. Всички лежаха, сякаш приспани от невидим бог, а догарящите пламъци на огнените дъги леко близваха онези от тях, до които бяха достигнали.

— Не можем да ползваме транспортерите — изпревари въпроса му Дюк. — Идентификацията е по ДНК. А дори да се издигнем, едва ли ще ни оставят да се приземим. Поне не там, където искаме.

Като се оглеждаха непрекъснато и трепваха при всяка докоснала ги песъчинка, четиримата доближиха мястото, където бе изчезнал транспортерът. Сега там се беше образувал неголям кратер, който пустинята вече се опитваше да запълни, отправяйки към невидимото дъно част от безсметните си количества пясък.

Пръв се спусна Дюк, последван от Каси.

— Надявам се, че няма да изляза от другия край на Земята — промърмори Паскал. Не изпитваше никакво желание да бъде всмукан от невидимата дупка, макар самият той да бе убеждавал по-рано същата вечер другите да влязат в хипотетичната кухина.

Усети, че Мика го прегърна плътно отзад. Още преди да се зарадва на вниманието й, тя спъна краката му и двамата полетяха към дъното на кратера. Благодарение на уменията й се приземиха меко. Дупката далеч не беше толкова дълбока, колкото предполагаше той.

— Не прилича на тунел — каза Мика, като се огледа в тъмнината. Около тях продължаваше да се изсипва червеникав пустинен пясък.

Каси й подаде парче от дрехата си, завито около нещо като метална пръчка. При бягството беше загубила едната си леща за нощно виждане, а Дюк беше свалил своите, защото пясъкът бе проникнал под тях и все още дразнеше очите му.

Мика също свали помътнелите си лещи и запали факлата с небрежно движение на пръстите.

— На това му викам аз функционалност! — възкликна Пако с лека завист.

— На това му викам аз скривалище! — възхитено го последва Дюк.

Макар и слаба, светлината им позволяваше да огледат мястото, на което бяха попаднали.

Бяха се спуснали през тавана на огромна каменна зала, почти в самия й край. В стените, високи и голи, бяха издълбани ниши, подредени в редове и на етажи. Позицията на случайните натрапници не позволяваше да видят дали нишите са празни.

По средата на залата като експонати от изложба бяха наредени успоредно една след друга правоъгълни каменни плочи с еднакви размери, ситно изписани от двете страни с непознати знаци. Плочите продължаваха по цялата дължина на помещението и потъваха в тъмнината. Залата се крепеше на огромни каменни колони, също изпъстрени със знаци. Те обаче представляваха един-единствен ред-спирала, увит по цялото протежение на колоната.

Бяха попаднали на място, което приличаше повече на библиотека, отколкото на гробница.

Може би тайникът на Луис Варан все пак съществуваше.

[1] Енрико Ферми (1901–1954) — италиански физик с принос и в теоретичната, и в експерименталната физика; един от основоположниците на квантовата механика. Нобелов лауреат по физика от 1938 г. (ефект на Ферми). — Б.а. ↑

[2] Героят има предвид пилигримите. — Б.а. ↑

[3] Пирамидата на Микерин. — Б.а. ↑

Устрем

Малката сервизна масичка, имитираща походен стил, бе разположена на сантиметри от прозрачната стена. Алек и Сола седяха мълчаливо и хвърляха разсеяни погледи навън. Видът им беше прекалено сериозен за разноликата и шумна тълпа, която ги заобикаляше. Бяха си поръчали горещи освежителни напитки, но почти не се докосваха до тях. Подгряващите шалета досадно писукаха при включване и изключване.

— Знаеш ли как е бил построен Стартрек? — Алек се опитваше да избегне тишината и тъй като спътничката му не го улесняваше, той заразказва историята на планетата:

— Първите заселници тук зачитали единствено законите на джунглата. Това било и първото название на нашия свят: Джунглата. Яки, решителни, въоръжени мъже, те пристигали с намерението да забогатеят и да властват.

— Историята се повтаря. Такива били и завоевателите на Западните континенти в тъмните предкосмически векове — кимна вещерката.

— Да, но тук нямало коренно население. Не се знае колко заселници измрели в битките „всеки срещу всеки“, преди да се появи първият Главнокомандващ. Юлиус Максуел. Бивш майор във военновъздушните сили на Земята, той бил освободен от длъжност поради конфликт с началството. Пристигнал с жена си и тримата си сина. Вероятно те били причина да се погрижи за сигурността на вече „уседналите“ колонисти, като сформира малък защитен отряд. Разположили се в неголям лагер около Входната точка. Максуел въвел Първите правила и лагерът започнал бързо да се разраства. Отрядът му също. Сигурността и струпването на мускули изкушавали все повече жени. В лагера се появили представителки на най-древната професия, а също и други — авантюристично или феминистично настроени. Военното обучение станало задължително за всички граждани. Положени били основите на Академията за военни изкуства. В същото време в другия край на планетата несъгласните с правилата на Максуел основали свое селище с името Изходна точка. Тъй като това били предимно хора войнствени, но несвикнали с подчинение, хаосът и анархията обусловили екстензивно развитие. Това по никакъв начин не попречило борбата между Лагера и Изходна точка да продължава десетилетия наред, без някоя от страните да получи надмощие.

— Но днес вече тази борба е стихнала?

— Да, защото колонизирането на допълнителни планети изисквало обединените усилия на хората от двете селища, превърнали се междувременно в два мегаполиса. Помирението било в името на общата кауза. В чест на старите космически екшъни Джунглата тогава била прекръстена на Бойна звезда. Лагерът се превърнал в главен град Галакси, а Изходна точка — в Стартрек. Днес пристигащите на Бойна звезда рядко си дават сметка, че тя не е единичен свят, а сърцето на една колонизирана планетна система.

— Онова, което ме учудва, е, как една милитаристична планета все още не се е самовзривила.

— Бойни действия и учения отдавна се провеждат само на допълнителните планети. А как сме устояли? Ами, както казах, Юлиус Максуел въвел правила. В неговия лагер, днешният Галакси, освен контрол на заселниците, твърдо не се допускало внасянето на ядрено, химическо или биологическо оръжие, което би могло да застраши живота. За сметка на това, притокът на роботи и технологии от Земята бил неограничен.

— Което позволило в Стартрек да построят първия космодрум на планетата и да започнат изследвания на планетната система?

— Да, така се развила Изходната точка.

Сола вече знаеше, че понастоящем желаещите да участват в туристически военни походи пристигаха в Галакси с тунелното трасе от Земята, прехвърляха се с обикновен въздушен транспорт в Стартрек и пътя до обещаното приключение изминаваха със совалки — вариант евтин, удобен и проверен.

Чакалните на Изходната точка бяха оформени много по-атрактивно от тези за тунелните рейсове. Построени в полукръг, с прозоречни стени към доковете на излитащите и кацащи совалки, те неизменно събираха ентусиазирани зяпачи, които ахкаха при всяко помръдване на машините и почти обезумяваха от възторг, ако видеха малките сребристокафяви искри на припалването. Не можеха да знаят, че искрите се създаваха и излъчваха единствено за тяхно удоволствие. Пилотите задействаха специална предстартова програма с малки количества оцветено гориво до излизането на совалката от дока. Едва тогава включваха истинските двигатели — далеч не толкова ефектни — и се насочваха към изстрелващия полигон.

Поредната порция възклицания подсказа, че след секунди нова група туристи щеше да се отправи към лелеяните авантюристични забавления.

Алек плъзна пръсти по информационния сектор на масичката.

— Последният полет към Тропикана за днес — обяви той на събеседничката си.

Тя кимна с глава без особено въодушевление.

— Не е ли странно, че хората винаги са избирали горещината пред студа? — продължи да разсъждава на глас младият рейнджър. — Ще се избият, за да изкарат десетина дни под палещо слънце и задушаваща влажност, а полетите към Фриозитус са не повече от два месечно поради липса на интерес.

— Предполагам, че възможностите за ловуване на студените планети са много по-ограничени — отбеляза скептично Сола.

— Шегуваш се! Та там се отглеждат специални арктически раси на почти… всякакъв дивеч. Бозайници, птици, дори влечуги и праисторически зверове! Ако динозаврите на Земята бяха успели да си изработят полярните гени, които имат арктозаврите от Фриозитус, сигурно още щяха да властват из Старата и да ни гонят, за да се нахранят с нас.

Вещерката не можа да сдържи усмивката си:

— Невероятна перспектива, наистина.

Срещнал за миг дяволитите пламъчета в очите й, Алек се почувства като на седмото небе — където и да беше това! Най-после бе успял да разведри мрачните мисли на любимата жена.

От деня, в който й бе признал любовта си, животът му й принадлежеше. Сякаш неговите сили и воля бяха изчезнали. Живееше с нейните стремежи, с нейните страдания, с колебанията на сърцето и неизказаната тъга в очите й. Живееше като в трескав сън, краят на който все повече наближаваше.

Беше я довел тук, в Стартрек, с тайната надежда да я отвлече на кратко романтично пътешествие — преди баща му и останалите щабни генерали да му я отнемат завинаги. Стартирането на операция „Двойно дъно“ се очакваше всеки момент. Вече бяха получили доказателства, че пътуването с каргорейс през Тунелите е възможно. Междувременно собствената му популярност бе позатихнала, но все още можеше да се възползва, за да получи две извънредни места за кратък туристически полет.

Сола не пожела да пътува. Продължаваше да се отнася към него с обидната за всеки влюбен професионална грижовност. Не забравяше лечителската си роля дори сега, докато седяха в прочутите Стъклени чакални на Изходната точка.

— Благодаря ти за всичко, което правиш за мен — каза тя. — Не съм имала такъв страхотен пациент.

— Може би защото никой пациент не е изпитвал онова, което аз изпитвам към теб — отвърна Алек с тъжен укор.

Тя въздъхна и отклони поглед навън. Два гъвкави телескопични ръкава бавно се източваха към току-що кацнала совалка, за да поемат пристигналите пътници.

— Знаеш, че не е възможно.

— Малко вероятно е, да! — не се предаваше лейтенантът. — Но след като се случва, значи е възможно.

Жената срещу него отново замълча. Той продължи разпалено:

— Защо не искаш да приемеш истината, докторе? Луд съм по теб. Не мога да спя, не мога да мисля за нищо друго. Не мога да си представя, че ще изчезнеш в Тунелния център и повече никога няма да те видя!

— Алек!

— Не, моля те, спри! Не ме наранявай отново с приказки за дълга и професионализма! Ние сме преди всичко хора, докторе. Аз съм мъж, ти си жена. Най-страхотната жена, която съм срещал в живота си! И бих направил всичко, за да спечеля тази жена. Ако трябва — ще стоя далеч. Ако трябва — ще се върна при просветена Мириам и дъщеря й. Ако трябва — ще застана на пътя на куршум. Готов съм на всичко само за една нощ с теб. Само за една твоя дума.

В настъпилото мълчание Сола продължаваше да избягва погледа му. Стоеше замислена, загледана някъде отвъд доковете, като несъзнателно хапеше устни. Когато най-сетне вдигна очи, той разбра, че бе взела решение. Сърцето му заби с такава сила, че минаващите край тях пътници сигурно можеха да го чуят.

— Е, добре — започна тя. — Щом искаш истината, ще я получиш. Но тя нищо няма да промени.

„Грешиш!“ — искаше да извика лейтенант МакСибер. — „Истината може да промени всичко“. Усетила този прилив на младежки ентусиазъм, доктор Донис му направи знак да не я прекъсва.

— Ти беше прав. Каквито и социални, обществени и професионални обвързаности да имаме, аз съм преди всичко жена, а ти — мъж. Млад, привлекателен, интелигентен… Не помня в кой момент отношението ми към теб надхвърли професионалната загриженост. Когато го осъзнах, беше вече факт. — Тя спря с ръка поредния му порив. — Почакай! Не прибързвай с изводите!

Той я погледна въпросително.

— Казах ти, че истината няма да промени нищо. Да, аз те харесвам. Когато сме заедно, си представям топлината на прегръдката ти, огъня на целувките ти, нежността на ръцете ти… Но това е всичко, което можем да си позволим, Алек: да помечтаем. След няколко дни двамата с теб ще се сбогуваме и ако дотогава сме се поддали на чувствата, ще си причиним единствено болка.

Лейтенант МакСибер поклати отрицателно глава:

— Грешиш, докторе. Щастието да съм те познавал, да съм те обичал, ще осмисли живота ми.

Сола протегна ръка и сложи дланта си в неговата.

— По-добре да се връщаме — каза кротко. — Надявам се да има новини от Земята.

Алек знаеше за кого се тревожи тя. Откакто се беше разделила със съпланетяните си, нямаше представа къде са и какво им се е случило. Всички щабни опити да се свържат с Дюк и двете момичета бяха претърпели неуспех.

Това забавяше собственото й завръщане, тъй като бе поела ангажимент към нелегалните си спътници. Ако, вместо да отпътува за Божата планета, ги изчакваше на Земята без официална аргументация, щеше да предизвика интереса на разпределителните одитори. Ето защо генералите предпочитаха докторката да остане на Бойна звезда до началото на спасителната операция. На практика — до появата на хамелеона и неговата група.

Тя се изправи с елегантно отмятане на дрехата. Младият рейнджър безропотно я последва.

Местата им веднага бяха заети с шумна радост от стоящи наоколо зяпачи.

Отправиха се към наземните паркинги, където ги очакваше мобилът им. Вертикалната кабина се изпълни с хора още на тяхното ниво. Всички негодуваха от тясното пространство, но никой не искаше да остане за следващата кабина. С известно неудобство Алек и Сола се долепиха един до друг. Погледите им се срещнаха. И някъде там, между извинителните думи и смутените усмивки, устните им се докоснаха.

Секунди по-късно, когато кабината достигна трето паркинг ниво, целувката им все още продължаваше. Със сигурност щяха да пропуснат слизането, ако не бяха задружните и насърчителни ръкопляскания, раздали се с отварянето на вратата.

Зачервени и леко засрамени, двамата побързаха да излязат. Кабината се изпълни с весели подмятания. Вратата се затвори. Внезапно настъпилата тишина ги заблуди, че са останали сами. Притиснаха се един в друг и отново се отдадоха на страстна целувка.

Не можаха да се насладят на момента, защото зад гърба на лейтенанта се чу закачливо подсвирване, последвано от думите на приятен мъжки глас:

— Поздравления, Сола! Радвам се да те видя, макар че… Какво всъщност правиш в Стартрек?!

Изненадан от подобна наглост, лейтенант МакСибер се извъртя наежен към натрапника. Доктор Донис успя да го задържи:

— Алек, запознай се с моя стар съученик Оливър Терв. От Хайтек.

* * *

Наполеон не беше естествен спътник на планетата. Преди години астероид с впечатляващи размери бе избрал траектория опасно близка до Бойна звезда. За щастие гравиталните уловители го бяха прихванали навреме. Вместо да го отдалечат, зададоха му лунна орбита. Големината на новата луна обаче притесняваше хората — страхуваха се, че тя може да доведе до изменения в климата или дори да разбуди спящите под краката им тектонични сили. Затова предпочетоха да я разцепят. По-малките парчета, образували се въпреки контролираната експлозия, бяха завъртени и „изстреляни“ на принципа на прашката към външния край на планетната система. Двете основни части получиха подходящи орбити, а скоро след това — и имена. Дори след Разселването човечеството продължаваше да назовава света около себе си на някой или нещо, свързано с предците. Затова по-големият от новоизлюпените спътници бе наречен по името на древен пълководец, а по-малкият — на романтичен, митичен епос.

И докато луната Рамаяна бе оставена да краси със сребристата си поява нощното небе, върху Наполеон бе изградена скромна учебно-експериментална база, която се ползваше както от дисциплинираните бойци на Галакси, така и от комерсиалните авантюристи на Стартрек.

При пристигането си Оливър бе уведомен, че тестовете ще се проведат в база Пале Роял. Името звучеше като луксозен хотел, квартал или поне лаборатория. Затова се изненада, когато домакините го снабдиха с полева екипировка и го поведоха към Изходната точка. Наслаждавайки се на очакваното му объркване, те през смях обясниха, че названието на базата идвало от имперската титла на лунния им патрон.

— Пале Роял означава „кралски дворец“ на езика, който е говорел Наполеон — осведоми го Фриц МакКрюгер, придружаващият офицер. — И понеже той бил император, сиреч нещо като крал, дворецът му трябва да е кралски.

— Логично — съгласи се Оливър.

По лицето му не се забелязваше и следа от присмех. Въпреки това офицерът предпочете да приключи въпроса:

— Ако името на базата ти изглежда странно, почакай да видиш командира!

И темата беше изчерпана.

Двамата продължиха с обсъждане на работните детайли по визитата. Сблъскаха се със Сола и младия лейтенант малко преди да си омръзнат.

След началния шок четиримата се обединиха около единственото възможно действие в подобна ситуация: седнаха на по питие в първия градски салон, изпречил се на пътя им. Също като чакалните, външните стени на салоните за питиета бяха прозрачни и позволяваха на клиентите да наблюдават ставащото по улицата, докато се наслаждават на разноцветните глътки в чашите. Сервираха се предимно енергизиращи коктейли, а също разхладителни и горещи напитки. Съществуваха и салони, обзаведени в ретро стил, изкопиран от старите, двуизмерни предшественици на холосторисите. В тях на място се варяха и сервираха силноградусови питиета по рецепти, дошли от Земята. Приготвяха ги с местни продукти.

Четиримата се настаниха в един такъв салон, но единствен Фриц си поръча староземен алкохол. Останалите предпочетоха да се наслаждават на необичайната обстановка с чаша ароматизирана кофеинова напитка.

Разговорът не потръгна. Алек изучаваше програмиста с видима неприязън — беше усетил, че Сола има желание да остане насаме със стария си съученик. Капитан МакКрюгер от своя страна се почувства изолиран от внезапно появилата се безмълвна интрига на масата. Познаваше младия МакСибер по име — беше чул за рейнджърските му митарства, но преди да го види с очите си, не вярваше на слуха за романтично увлечение.

Огледа крадешком вещерката. Трябваше да признае, че в дълбоките й очи има някаква магична привлекателност, а почти безформената дреха само усилва копнежа по загатнатите извивки на тялото. Поколеба се за възрастта на чужденката, макар да се смяташе познавач на жените. „Вещицата си е вещица!“ — заключи философски офицерът и се съсредоточи върху кехлибареното питие. Подобни питиета не бяха разрешени при изпълнение на задание, но той се надяваше — и с право — че никой няма да узнае за малкото му прегрешение.

— Знаеш ли, тук срещнах друг наш познат — говореше в това време Сола на стария си приятел.

— Така ли? И кой е той? — поинтересува се програмистът, макар да се беше досетил кого има предвид. Споменавайки Тери, тя му намекваше за среща с младия заговорник.

— Кадет МакВали. Обезателно трябва да го видиш — променил се е до неузнаваемост.

— Нима? Да не би вече да не съжалява, че са го върнали у дома при Разпределението? — Оливър без усилие обърна разговора на шега.

— Съветвам те да внимаваш, когато говориш за най-добрия стрелец на Академията — влезе в тона му вещерката.

Алек с мъка се сдържаше да не се намеси. Какво толкова намираха всички у наглия новобранец? Лесно е да се перчиш пред момичетата в Академията, но я да го видим, когато се окаже в истинска мисия! Беше сигурен, че прехваленият многознайко ще се провали — особено след като разбра, че е страдал, задето не бил разпределен на Хайтек. „Технологичните“ — както наричаха тук жителите на Хайтек, по всеобщо мнение бяха изнежени и физически слабовати. Със спортната си фигура мъжът срещу него изглеждаше като статистическо отклонение. Трябваше да признае, че не добрата форма на програмиста го беше подразнила, а топлото, почти интимно отношение на Сола към него.

Реши, че вместо да се измъчва в догадки, е по-добре да сложи край на срещата. Напомни на всички за задълженията, които ги очакват.

МакКрюгер набързо допи съдържанието на чашата си.

Оливър и Сола ненужно се засуетиха в сбогуването. По този начин, без да искат, двамата затвърдиха подозренията на Алек, че крият нещо от него. За тяхно щастие Фриц не беше толкова недоверчив, че да се измъчва в размисли за погледите и недомлъвките, които си размениха чужденците.

А те, под носа на домакините, успяха да си уговорят среща в дома на Тери в края на работната седмица. Все още не знаеха, че Сола щеше да отпътува от Бойна звезда след по-малко от денонощие.

Заедно със запитване към Генералния щаб разпределителните одитори бяха изпратили и напомнителна нота на вещерката. Тъй като тя нямаше статут на лекар, а на жител от Божата планета, престоят й в другите светове беше ограничен. Добрата воля на стария МакСибер и останалите генерали не можеше да й помогне — заобикалянето на правилата също си имаше предели.

Съпланетяните й все още бяха в неизвестност и това щеше да й причини най-голямото страдание. Щеше да й се наложи да се върне у дома не само без да им помогне, но дори без да успее да се свърже с тях.

* * *

— Знаеш, че го правя само заради теб, нали? Изобщо не вярвам в онова, което ми наговори — Лили старателно въведе последните параметри, стартира моделирането с демонстративен жест и едва тогава се обърна към акада.

— Е, в такъв случай грешиш — отговори сериозно той.

Резултатите щяха да се забавят, защото зададоха изискване за кръстосана тройна експертиза. Луис, който с много обич бе създал математическия модел, бе оставил възможности както за промяна на граничните стойности, така и за интерпретация на някои подфункции. Това позволяваше на Лили, чиито интереси в математиката се изчерпваха с логиката и няколко аналитични уравнения, да импровизира при задаване на входните данни. Математикът се бе постарал да не я насочва по никакъв начин, а тя от своя страна нямаше понятие за интервала на вероятните изходни стойности.

Обърнаха гръб на екраните и разположиха креслата си около малката полирана масичка, която, както обикновено, бе изпълнена с недовършена партия тришах. Домакинът без желание изключи играта и заръча на електронния асистент традиционните чаши чай. Отдавна бе установил смесите, които предпочиташе неговата гостенка. По неведоми пътища тя, от своя страна, бе успяла да го снабди с любимите енергостимулиращи треви. Очевидно бе запазила връзки с родната планета.

Почти с умиление я наблюдаваше как плахо отпива малка глътка от горещата напитка и оставя чашата си на масата.

— Не те разбирам, Лу — започна тя. С времето бе престанал да трепва, когато го наричаше така. — Показах ти текстовете, ти се съгласи, че преводът ми е точен. Защо продължаваш с тези археологически глупости? Не пишеше ли в текстовете, черно на бяло, че Тунелите са СЪЩЕСТВУВАЛИ? Никой не ги е откривал, защото те вече са били създадени!

Луис така и не бе приел докрай фактите, изложени в дневниците на Пионерите.

Беше изчислявал многократно местоположенията на шестте свята, върху които се бе разпростряла човешката цивилизация. При всички бе установил съвпадение със скелетови възли от една и съща подсистема на един сферичен галактичен икосиадър[1]. Вселенските проходи — във вида, в който ги познаваха, отговаряха напълно на природните закони. Или поне на законите за Вселенския енергиен скелет. Можеше да се обзаложи, че прехвърлянето от свят на свят се осъществява чрез енергийните канали между тях. Ролята на природата и нейните закони бяха неоспорими.

Не изпитваше съмнения в разсъжденията си, особено след като тунелната поща започна да връща писмата му, в които споменаваше теорията за Вселенския енергиен скелет.

Никой от колегите му не беше се оплаквал от липса на информация за тази непопулярна теория. От друга страна, Луис вярваше в еднозначното тълкуване на забраните: щом определени разсъждения са оценени като табу, то те представляват опасност за властта. Още една причина да работи така настървено върху изследването си.

Дълго време се считало, че кристалообразните силови скелети са присъщи само на Земята, респективно на планети от същата величина. Едва след развитие на междузвездните мисии геолозите Гон и Чаров[2] и изометрикът Бабарус в сътрудничество с цял екип физици, астрономи и астронавти успели да докажат, че тази геометрична енергийна мрежа е неотменна част от развитието на Вселената. Чрез нея се натрупваше „космичен прах“ във възловите точки на галактиките; чрез нея самите галактики се свързваха в групи и вериги и образуваха „опашки“ и гнезда. Полета от различен порядък „пронизваха“ Вселената с различна мощност, обединявайки в единна система цялото й многообразие.

Лили подкрепяше акада, доколкото предположенията му не противоречаха на текстовете от Пионерите:

— Сред документите има цели книги, които описват различни начини за пътуване сред звездите. И всичките са измислени от хората.

— Любезна моя, точно ти би трябвало да знаеш, че тези истории са само приказки. Измислици. Фантазии на хора от предкосмическата епоха. Не помниш ли извънземните чудовища, описани в същите книги? И вечните войни, които Земята води с всеки появил се чужд разум?

— Схващам намека. Но в измислиците винаги има зрънце истина. Защо да не предположим, че в някои от тези книги — случайно или не — са описани действителни факти? Иначе защо да ги „погребват“ заедно с дневниците на Пионерите?

Той се забави с отговора. Не можеше да се отърси от мисълта, че нещо в теорията му се изплъзва.

Лили отдавна бе разбрала, че спорът е част от начина на разговор с Варан. А и според древно научно поверие, в спора се раждала истината. Но как да я отсеят те от купчината измислици? Забравените книги със сигурност криеха реални факти. Ако успееха да намерят решението, тя щеше да бъде с Тери винаги, когато пожелае.

Мисълта за приятеля я натъжи. Не бяха се виждали на живо. Обменяха си холосесии, в които си задаваха въпроси и се шегуваха както преди, но… не беше същото. Да чуеш гласа на любимия и да видиш лика му не беше достатъчно. А беше ли нормално да отговориш на въпроса му и той да получи твоя отговор след… цяла вечност?

Младата жена въздъхна.

Сякаш отгатнал мислите й, акадът се обади:

— Много ми се иска да успеем, Лили — В гласа му се прокрадваха топлина и нежност, каквито рядко си позволяваше. — Аз бях един от инициаторите на този проект и все още съм на мнение, че той е важен за нашите светове. За нашата цивилизация. Понякога нощем не мога да заспя. Мисля за последствията. За всичко хубаво и лошо, което ще ни донесе дългоочакваната развръзка на тази история.

— Лошо? Защо смяташ, че непременно трябва да ни сполети някакво зло, Лу? Да не би да измрем като откривателите на египетските гробници?

— Нямах предвид точно такова зло, макар да не го изключвам.

Той се усмихна за кратко, след което продължи все така сериозно:

— Тъжно е, но историята на човечеството не спира да доказва, че всяко голямо откритие е имало две страни: добра и лоша. И единствено от хората е зависело как ще го използват.

— За това става въпрос! За правото на избор! Онова, което сега ни е отнето.

Луис поклати глава:

— Май наистина остарявам. Настройвам се скептично към вариантите, произтичащи от реалността.

Лили се засмя:

— И все по-често вярваш на слухове и притчи.

— Не се подигравай, млада госпожице! — закани й се той шеговито с пръст. — Понякога притчите спестяват на учения месеци, дори години труд.

Сякаш за да потвърди думите му, електронният асистент обяви моделирането за завършено.

— Къде да разположа образа? Ще желаете ли разрези и проекции? — както винаги любезно заразпитва той.

— Да, приятелю. Синтезирай образа с всички възможни проекции тук, пред нас. И не забравяй да докладваш резултатите. Не ми се четат цифри.

Двамата поеха чашите си в ръце миг преди масичката да бъде разчистена. Обемното изображение полека започна да се оформя.

— Не може да бъде! — възкликна невярващо Лили. — Та това е…

— … обърната пирамида — подсказа й Варан с тържествуващо лице.

* * *

Тя продължаваше да клати глава, отричайки очевидното. Ако е било толкова лесно, защо никой не го е забелязал? Погледна недоверчиво към акада:

— Възможно ли е? Никой да не я е открил досега?

— Никой не я е търсил — вдигна рамене той. — Хората са били обсебени от пропорциите, не от самата фигура. Грешка, която, между впрочем, допуснах и аз.

Споменът за предишната му хипотеза го накара да се намръщи. Той беше виновен за изчезването на Паскал Амол. Знаеше, че Лили също изпитва вина, защото беше убедила артистичния математик да се включи в проекта им. Но той, само той бе задал грешната посока. И може би беше съсипал един живот. Из Академията се носеше слух, че Амол бил издирван на Земята като нарушител.

— Дори да е така — любопитството на Лили го откъсна от размислите, — учудвам се, че никой никога не си е представил същата фигура, завъртяна в друго положение в пространството.

— Напротив. Но хората, изглежда, са били предубедени. Вярвало се е, че пирамида с върха нагоре съдържа в себе си положителна енергия, а пирамида с върха надолу, има неблагоприятно влияние и върху живата, и върху неживата природа, но най-вече върху хората. Нарушавала енергийния им баланс. Ако днешното ни откритие е било популяризирано в онези времена, то най-вероятно е щяло да доведе до обезлюдяване на цял континент, нищо повече. Никой не би пожелал семейството и потомците му да живеят в геонеблагоприятна среда.

— Обяснението е логично. Да допуснем, че откривателят на „лошата“ пирамида не си ти. Но щом древните са смятали, че им влияе отрицателно, защо изобщо са я построили?

— Първо, никога не съм твърдял, че тази пирамида е построена. И второ, теориите за „лошите енергии“ са се появили много по-късно.

— Напълно се обърках. Моделирал си някаква фиктивна фигура, която никога не е съществувала?!

— Не си ли учила за дуалността на заобикалящия ни свят? — отговори той на въпроса с въпрос. — Частици и вълни. Материя и енергия. Видимо и невидимо.

— Природни закони и магия — допълни го тя с насмешка.

Луис прие закачката със спокойна усмивка:

— На прав път си. Идеята ми хрумна, когато получих поща от Оли. Беше нахвърлял няколко задачки по изграждане на свръхсветлинен вълнови тунел. Мисълта да се придвижвам в пространството като вълна не ме поблазни, но ми напомни, че в нашия свят съществуват безброй неща, невидими за човешкото око. И онзи разговор с теб за брадата ми. За правилната фигура, която все ни се изплъзва.

— Тогава ти каза, че уравнението може да е вярно, но да го четем наобратно — припомни си студентката. — И че хората виждат онова, което искат да видят.

Луис искрено се зарадва на бележката й:

— Точно така! Аз също не виждах друго освен пирамиди, пръснати из цялата Земя. Нещо повече — бях се ограничил до изучаване на най-популярната, Великата и свързаните с нея артефакти. Записките на Оливър ме насочиха към онова, което пропусках. И резултатът е пред нас — завърши, изпъвайки гордо дясната си ръка към моделираното изображение.

— Добре, но… защо пирамида? Защо не конус? Или сфера, която е много по-разпространена форма във Вселената — и в микро-, и в макромащаби. — Амбициозната му помощничка не беше от хората, които прегръщаха безрезервно всяка подхвърлена идея.

Той я поздрави наум за професионалния подход.

— Знаеш ли — започна с типичния си преподавателски плам, — че в някои от нулевите цивилизации е съществувал знак „огледало“, който се състоял от две, така да се каже огледални, пирамиди: една с върха нагоре, изправена — и една обърната. Изправената представлявала храм, олицетворяващ отражението на естествения космичен ред. Самият той пък бил символизиран от обърнатата пирамида. Изследователи посочват, че става въпрос не за статично отражение, а по-скоро за безкрайни отражения едно в друго — нещо като „зала с огледала“ — той се засмя на хрумването си. — И съм склонен да вярвам, че са имали предвид не само материални форми.

— Необичайна символика — все така скептично реагира Лили. — Чувала съм за космическо яйце, за животинско-дискова космогония… Но те са по-близки до човешкото съзнание, до света, който е бил видим за очите в зората на разума. А пирамидата като символ на космичния ред ми е непонятна. И то не каква да е, а правилна, с квадратна основа.

Луис се засмя, доволен, че тя сама насочва разговора:

— Едно от обясненията за четиристенната основа са четирите посоки на света. Истината е, че знаем много малко за времената от зората на разума, както го наричаш ти. С положителност сме установили, че далечните ни предци са имали по-дълбока връзка със заобикалящата ги природа. И знания, които в цивилизоването си сме изгубили. Може би никога няма да ги възстановим. Та, обратно към въпроса ти за пирамидите. Аз лично започнах от символиката на числата, която винаги ме е привличала. Смея да твърдя, че числото три е безспорен фаворит в списъка със свещените за човечеството числа. А аналогът му в геометрията е… триъгълникът! Не си ли се замисляла какво представляват построените пирамиди? Четири равнобедрени триъгълника, с основа един квадрат. Като се прекарат диагоналите на квадрата, той самият може да се раздели на четири равнобедрени триъгълника.

Нямаше нужда да й го казва. Виждаше го в модела пред себе си. Разгъвката на пирамидата образуваше втори слой, който й придаваше вид на недообелен плод.

— С други думи, пирамидите за теб са просто осем равнобедрени триъгълника, залепени един за друг. А числото осем е… другото свещено число?

Никакви забележки не можеха да помрачат доброто настроение на акада. В отговор на поредното предизвикателство на асистентката си той пак се засмя и продължи:

— Нещата не са толкова прости, Лили. Осмицата… хм… засега не съм стигнал до нея. Като начало исках да те насоча към свещеното число три и триъгълниците. Чрез тях попаднахме на икосиадричната структура на Земята, помниш ли? — Тя кимна. — Но понеже намесихме символиката на числата, си признавам, че докато се занимавах с тройката, ме заинтригува повсеместната символика на числото девет при нулевите цивилизации. Освен легенди, обреди и свещени предмети, свързани с него, древните са използвали и големи времеви цикли, кратни на девет — И без да се интересува дали тя има желание да ги чуе, Луис се впусна в подробности за откритите от него числови закономерности.

— Свещената деветка е била за древните хора единица мярка не само за пространство, но и за време — обобщи той. — Излиза, че са били наясно с единната пространствено-времева структура на света. Но какви закономерности са познавали и как точно са ги използвали — все още не мога да разбера. Нямам дори идея.

В погледа на слушателката му проблеснаха весели искрици:

— А не си ли се замислял, че значението на числото девет е свързано с факта, че се получава от три тройки? Самият ти спомена числото три като фаворит в символиката…

— Не изключвам такава хипотеза — съгласи се бързо акадът. — В древните източници са закодирани толкова тайни, толкова изгубено познание, че ни е трудно да се ориентираме за истинския смисъл на повечето от тях.

Лили се замисли. Спомни си за обеците, които Оливър й бе изпратил по Алевар. Беше търсила безуспешно информация за знаците, изписани върху тях. Накрая се отказа. Реши, че бяха само елементи от украсата. Затова пък попадна на стара легенда за някакво изостанало в развитието си племе, което притежавало невероятни астрономически познания. Там деветката също играела важна роля, а жените се разхождали с украшения, които поразително приличаха на подсистемите от по девет триъгълника в икосиадричните структури[3]. На двуизмерните изображения се виждаха девет триъгълни пластини, разположени в три реда и прилепени една за друга така, че всяка обеца представляваше голям потрепващ триъгълник.

Подхвърли сравнението на Луис и той отново се въодушеви. Потокът на словото се отприщи у него с такава сила, че успя да въвлече в изказването си дори някогашните приказни истории, които започвали с израза: „В едно далечно царство, през девет земи в десета“. Според Варан това било доказателство, че хората пътували от една подсистема в друга.

Леко досадена от безкрайните отклонения, Лили се помъчи да се съсредоточи върху основния въпрос. Ако акадът, обсебен от пирамидалните си въжделения, бе склонен на компромиси с логическите заключения, то тя нямаше право да си затваря очите пред липсващите парченца от пъзела.

Беше изчислил, че в недрата на някогашния континент Европа, някъде в югоизточната му част, е съществувала обърната, „неръкотворна“ (по думите му) пирамида. Тя беше склонна да приеме, че пирамидата все още съществува — какво би могло да й попречи, след като човеците не подозираха за присъствието й? Макар с резерви, можеше да се съгласи и с хипотезата, че същата пирамида през вековете е привличала хората. Не отхвърляше и възможността да е оказвала особено влияние върху живеещите там. Но защо Луис бе толкова сигурен, че с нея е свързана началната точка на Тунелите? Мястото, което бе посочил за връх на пирамидата, не се вписваше в основните нива на земния икосиадър.

— Едно е да привличаш по недоказуем начин човеци и цели народи, а съвсем различно — да си фуния към междузвезден тунел — прекъсна обясненията му тя.

— Разочарован съм от теб, млада госпожице! — възмути се той театрално. — Смени мащаба и разгледай изчисленията за галактичния икосиадър. Концентрирай се върху шестте скелетови възела. Чудесно! — добави, когато тя изпълни инструкциите му. — А сега огледай подробно къде ги пресичат каналите.

Лили покорно изпълни указанията, увеличавайки последователно мащаба на изображението за всяка от планетите, станали дом на човечеството след Разселването. Вселенският енергиен канал пресичаше Земята в същата точка, която Варан бе фиксирал като връх на обърнатата си пирамида.

— Закодирани тайни и забравено познание, които тепърва ще преоткриваме — повтори назидателно акадът.

— Излиза, че нулевите цивилизации са знаели за света повече отколкото по-късните, предкосмически общества.

Той кимна дълбокомислено с глава:

— Затова пък предкосмическите са извличали полза от невежеството си, съчинявайки най-различни, често безумни хипотези.

— Невежеството като двигател на прогреса? — идеята я развесели.

— Неведоми са пътищата на познанието — поде шегата й той. — Предкосмическите хора са търсели портали към звездите почти във всички останки от нулеви цивилизации, а и в много природни феномени. Нямаш представа с какво количество теории се запознах, докато се опитвах да намеря верния път.

Лили не отговори. Знаеше за колосалния му труд повече, отколкото преподавателят й допускаше. Проучването, направено от нея и Пако, бе изкарало наяве всички посоки и колебания, през които бе минал. А също и враговете, които си беше спечелил.

— Лу, ако изображението пред очите ни е решение за нашата задача, трябва незабавно да го препратим до Оливър и Тери. Трябва да направим копия и за нас, защото е възможно утре като се събудим, моделът и изчисленията ти да са изчезнали. Поради срив в градския център, пожар или в резултат на неуспешен академичен експеримент. Или каквото и да било.

Луис мълчаливо се съгласи. На моменти му се струваше, че въпреки възрастта и ефирното си излъчване, Лили е по-зрялата в тяхното дуо. Тя беше, която обръщаше внимание на административните подробности. Тя беше партньорът с винаги готов вариант за действие и мислеше първо за отзвука, а след това за стойността на откритието. Беше му трудно да определи дали тази нейна особеност се дължи на средата, в която е израсла или на трудностите, които й се е налагало да преодолява.

„Толкова млада, а вече с такъв житейски опит!“ — помисли си той.

Вярна на здравия разум, Лили се зае ръчно да направи копия на новото откритие.

Продължаваше да се съмнява в приложимостта му. Твърде много въпроси оставаха без отговор. Връзката с Тунелите беше по-скоро предположение. Тунелният център се намираше доста далеч от посочената точка в посока запад-северозапад.

Върхът на хипотетичната пирамида наистина се пресичаше от Вселенски енергиен канал, но този „природен тунел“, страна на триъгълник от галактичния икосиадър, създаваше пряка връзка единствено между Земята и Бойна звезда. Тя ли беше планетата с каменния кромлех[4], описана в дневниците на Пионерите? И ако тезата на Луис беше вярна, как от Земята се осъществяваха директни тунелни рейсове към всичките пет свята?

Очевидно бе, че акадът пропуска нещо. И той като първооткривателя Лео Леван отказваше да надникне в тайната на съвършения каменен комплекс.

Тунелните пътувания не бяха спускане по готова пързалка. Използването на вселенската енергия за конкретни цели изискваше допълнителни усилия. Разумни усилия.

Надяваше се, когато Тери и Оливър получат писмата й, да открият липсващото звено в теорията. А дотогава реши да се съсредоточи върху текстовете, голяма част от които все още чакаха реда си в личния й информационен архив.

* * *

Тери броеше минутите до срещата с Оливър. При сбогуването си с генерал МакВали Сола бе успяла да пошушне на кадета за пристигането на общия им приятел. Каза му и за уговорката помежду им. Младежът реши, че не може да чака толкова дълго за среща със своя технологичен ментор.

Прехвърляше през ума си различни варианти, но бе наясно, че и най-дребното отклонение от военната дисциплина ще се отрази неблагоприятно на по-нататъшното му развитие в това общество. Да прескочи строгата йерархия беше невъзможно. Оставаше му единствено надеждата да се опита да я използва.

Знаеше, че баща му е безкомпромисен, затова предпочете да се обърне към полковник Затура. Командирът на випуска бе от онези първично отдадени на военната кауза души, които с готовност се впускаха във всяко начинание, представено им като мисия на честта и пагона. Не блестяха с особена интелигентност и дълбокомислените дискусии ги объркваха. Затова пък бяха удобни за манипулиране — достатъчни бяха няколко патриотични фрази или небрежно подхвърлена мисъл за отличие. Тери не смяташе, че полковникът е глупав. По-скоро притежаваше изгубената наивност на основателите на Лагера — рицарите на Първите правила, за които смисълът на живота се изразявал с две думи: служба и сигурност.

Героичният ореол на първите отряди все още витаеше из Галакси. Той щеше завинаги да бъде част от атмосферата на града. Но ако имаше място, където бе запазен непокътнат и почти обожествяван, то това беше Академията за военни изкуства. Затова повечето преподаватели там поощряваха питомците си — особено кадетите — в търсенията им на нови умения и оръжия.

По отношение на оръжията по правило се предлагаха идейни решения, които се изпращаха за анализ и оценка от учените на Да Винчи. Теоретизирани и одобрени, те се предаваха за разработка на инженерите от Хайтек. Последният етап беше производство на новото оръжие на Индустриалните луни.

Предложенията на кадет МакВали обаче не бяха плод на внезапно хрумнала идея. Те се отличаваха със своята завършеност и предварителен физически анализ. Очевидно бе, че познанията му се простират далеч извън усвоявания в Академията материал. Полковник Затура беше впечатлен. В допълнение към собствените му качества младежът беше син на уважаван щабен генерал. Беше известен и с доброто си представяне в полевите учения. Нямаше причина, поради която да откаже молбата за експериментално тестване на извънкласния проект. Ако опитите завършеха успешно, идеята на кадета можеше да се превърне в първата от много години насам самостоятелно реализирана разработка на Бойна звезда.

Така по-късно същия ден, приключил учебните занятия, Тери получи заповедта за стажантско назначение по целесъобразност.

Пътуването до Наполеон не беше кой знае колко впечатляващо за момче, преминавало през Тунелите и завършило предразпределителното си образование на Земята.

Но Пале Роял беше нещо различно.

Издигната върху недружелюбната камениста повърхност на астероида, базата бе строена в добрите традиции на походна стабилност. Не се забелязваха глезотии на цивилизацията като прозрачни стени, разкриващи възхитителни — и обикновено изкуствено създадени — гледки. Вместо тях разпозна непрозрачните, огледални люспи на лъчезащитните обвивки. Куполните конструкции, разположени плътно една до друга, като колиби на предисторически хора, изглеждаха проектирани за ръста на джуджета. Тери съобрази, че по-голяма част от помещенията, заедно с топлите връзки между тях, се намира под повърхността.

Хората не бяха напреднали в тераформирането толкова, колкото им се искаше, но прокопаването на подземни галерии и тунели бяха усъвършенствали с хилядолетия. „А има и тунели, които тепърва трябва да се научим да прокопаваме“ — помисли си той.

Отвътре базата не изглеждаше по-привлекателна, отколкото отвън. Спартанско обзавеждане, закрепено здраво към пода и стените; коридор с наредени защитни костюми от едната страна и дихателни резервоари от другата; работни помещения, в които намръщени хора се поздравяваха делово, разменяха по няколко думи и отново поемаха по невидимите си дела; механични асистенти, които се суетяха в безумен хоровод, изпълнявайки поставените им задачи…

Цялото това море от хора, машини и мебелировка внезапно се отдръпваше, за да даде път на своя Мойсей — човекът, който ги водеше сред безлюдната студенина на космическия остров: командирът на базата, интерстеларен капитан Голиат МакЧжоу.

За онези, които познаваха митологията на предкосмическата Земя, името Голиат беше синоним на голям и силен мъж. Е, оставаше съмнението, че не е бил особено умен, защото бил победен с хитрост от някакъв мъник, наречен Давид. Подобен позор беше немислим за капитан МакЧжоу. В действителност той притежаваше по-скоро давидов, отколкото голиатов ръст, но всяко мускулче в него бе старателно развивано и поддържано. Силата на тялото му в допълнение с вродената подозрителност към човешкия род го предпазваха от почти всякакви проблеми.

Поне до деня, когато в базата му се появи младият всезнайко МакВали. Имаше нещо обезпокоително в тайнствения ентусиазъм на кадета и то бе причина за хладния прием на Голиат.

Дори Оливър, който отскоро бе в базата, усети, че командирът е по-сдържан от обичайното.

Естеството на работа тук смекчаваше твърдите военни порядки и отношенията бяха полуцивилни, с онази колегиална фамилиарност, която неминуемо възниква между хората в малки затворени общности. Особено когато са обединени в стремежа си към постигане на общи цели. В подобни условия сдържаността на един командир е необходима и естествена. Тя означава безпристрастност.

Точно тази безпристрастност внезапно бе изчезнала от поведението на капитан МакЧжоу. С какво ли новопристигналият стажант го беше провокирал? Програмистът се зарече да държи под око младия си приятел.

— Оливър! Най-после! Така се радвам да те видя!

— Здравей, хлапе! — той с мъка удържа младежа, който, развълнуван, се готвеше да му се нахвърли и добави с усмивка:

— Смяташ ли, че е зряло да се разцелуваме насред базата като стари гаджета?

— Хич и не ми пука! — махна с ръка Тери, а тонът му потвърждаваше, че наистина мисли така.

Оливър се разсмя:

— Е, на мен ми пука. Казвай, какво те води насам?

Прихвана леко кадета под лакътя и, без да бърза, го поведе към работното си място. Току-що се бяха върнали от изпитания навън. Останалите от екипа се бяха отправили към помещенията за почивка.

— Тук можем да поговорим на спокойствие — каза Оли, след като се настаниха в походните столове, а любезният асистент се дотъркаля безшумно с две чаши топла напитка.

— Мисля, че имам решение за средата — започна нетърпеливо Тери.

— Средата, която изгражда тунела ли?

— Средата, в която ще се движи тунелната капсула.

Оливър предпазливо отпи от чашата.

— Средата на тунела не е ли именно тази, в която ще се движи и капсулата?

— Не точно — отвърна кадетът. — Идеята ми хрумна докато изчислявах аерошоковите куршуми. Чувал си за тях, нали?

Събеседникът му направи неопределена гримаса.

— Няма значение — не се притесни от незнанието Тери. — Предполагам, че когато си учил на Земята, си посещавал ледниците. Помниш ли онази игра, в която пускат да се пързаля един полиран камък, с предварително зададен начален импулс? Двама играчи вървят и излъскват пистата пред него. Целта е да намалят триенето и той да се придвижи възможно най-бързо към мишената в края на трасето. — Оливър кимна. — Е, принципът на действие при аерошоковите куршуми е подобен, само че при тях с помощта на центробежните сили се създава нещо като въртящ се въздушен напръстник. Изчислява се така, че във вътрешността му се образува вакуум. В получения вакуум се пускат капките, които оформят шоковата сачма. Тя е същинската част на куршума и поразява целта.

— Искаш да ми кажеш, че тези… капки се движат насочено само благодарение на факта, че са във вакуум? Без гравитационни сили, без допълнителни импулси? — макар да се забавляваше с бързоречието на младежа, програмистът се намръщи скептично.

— Неее! Опитвах се да ти представя съвсем накратко принципа на действие, за да ти обясня за средата: тази, в която се придвижва куршумът като цяло, е въздух, но самата сачма се движи във вакуум, който е създаден от същия този въздух.

— Среда, която създава друга среда? — Оливър се замисли.

— Може и така да се каже — кимна кадетът с готовност. — Идеята е средата на придвижване на тунелната капсула да бъде нещо като този напръстник. Или поне пръстен.

Мъжът срещу него се отпусна в стола с усмивка и заключи ръце зад тила си:

— Кажи ми, че не възнамеряваш да въртиш черна дупка, за да промушиш капсулата през пръстена, който би образувала тя.

— Не, разбира се — успокои го Тери и също се усмихна. — Но признавам, че обмислях и такъв вариант.

— Аз също — отвърна програмистът. — Беше един от първите ми модели.

Младежът кимна с разбиране:

— Истината е, че отдавна използваме гравитационните сили, но все още не сме ги овладели напълно. Не говоря за гравибалансиращите обувки, без които космическите ни авантюри, та дори и Разселването, биха били немислими. Не говоря за наземния транспорт, нито за гравиталните уловители, които спасяват и улесняват живота ни. Но в гравитацията е скрита мощ, която — независимо дали си го признаваме или не — продължава да ни плаши. За нас тя си остава недоразгадана стихия — какъвто е бил огънят за праисторическите хора. Или термоядрените реакции в предкосмическата епоха.

Оливър слушаше мълчаливо. Все повече се убеждаваше, че изборът му при онази среща на Земята е бил правилен. Това момче не беше просто интелигентно и любознателно. То беше изключително. Притежаваше рядка дори за учените от Да Винчи аналитичност. И, обратно на техните навици, беше последователен в преследване на целта.

Замисли се, че глупавият инцидент с Луис може би бе отнел на хората велик изобретател. Но, от друга страна, бе дал смисъл и насока на вечната младежка съпротива срещу статуквото.

— Ако съм схванал думите ти правилно, — върна се към разговора Терв, — ти говориш за някаква обвивка. Щит, който гарантира сигурността на капсулата при преминаването й през тунела.

— Да, за съжаление стабилността на времепространствените тунели е много… нестабилен въпрос.

Оливър весело се засмя. Едва ли можеше да се подберат по-точни думи. Самият той се беше измъчил в опити да моделира тунел с гарантирана стабилност — не само физическа, но и пространствена.

Сякаш прочел мислите му, Тери добави:

— Питах се дали изобщо сме в състояние да поддържаме постоянен тунел за цялото трасе. Дали няма да е достатъчно, ако обвивката, както я нарече, създава временен тунел с дължина, съответстваща на капсулата и така да осигурява придвижването от началната до крайната точка. Ще е необходима много по-малка енергия.

— Да, но тогава остава въпросът кой и как ще насочва твоя „напръстник“ към крайната точка. Може ли да се осигури постоянна траектория?

— Въпросът ти ме връща към играта, за която говорех — кърлинга. Двамата играчи, които насочват камъка, са тези, които определят траекторията. Те могат не само да излъскат пистата отпред, но и да настържат малко лед, който ще коригира посоката на движение.

— Искаш да кажеш, че обвивката ще се самокоригира? — Съмнението в гласа на Оливър издаваше по-скоро мнение, отколкото въпрос.

Тери се поколеба преди да отговори:

— Не съм сигурен. Засега съм се съсредоточил върху процеса на създаване на обвивката. И материята, от която да бъде изградена. Ето, разгледай ги.

При последните думи той бръкна в костюма си и извади отвътре миниекипер. Оливър го пое и го свърза към работния си плот.

— Нещо против пълна колокация?

— Не — поклати глава кадетът. — Нямам тайни от теб.

* * *

Бегълците пресичаха вече трета зала — почти тичешком, тласкани от страха, че ще бъдат настигнати и заловени. Факлата бе изгоряла, а Пако дори не се опитваше повече да сканира страниците на безкрайната каменна книга.

Не бяха намерили по-подходящо название за строените в редици каменни плочи с издълбани в тях йероглифоподобни знаци. Опитаха се да ги разчетат с транслингватора, който по чудо не бяха изгубили с гравиплана. Машината не можа да определи вида и езика на надписите, но бе категорична: те нямаха нищо общо нито с коптския, нито с древноегипетската писменост.

— Това заключение можех да си го направя и сам — ядно отбеляза Паскал преди да я изключи. Надяваше се да има повече успех с кристалните плочки, които бяха намерили в нишите на втората зала. Бяха правоъгълни, с дебелина между един и два сантиметра, гладки като стъкло от външната страна, но с видими фини линии на кристална мрежа във вътрешността. Пако не си представяше за какво друго биха могли да служат освен за съхранение на информация.

Цялото подземие, в което бяха попаднали, приличаше на огромен, забравен архив. Освен кристалите, на по-високите редове забелязаха свитъци — някои сравнително бели, други с мръсножълтеникав цвят. Папируси? Пергамент? Кожи? Но не трябваше ли органичната материя, от която бяха създадени, отдавна да се е превърнала в прах? Много от нишите наистина бяха празни или със следи от разпаднали се „експонати“. Защо времето бе пощадило само част от тях?

Отговорът се оказа прост. Мика свали няколко свитъка, като ги придвижваше внимателно в пространството без да ги докосва. Спътниците й побързаха да ги уловят, без да помислят, че допирът на ръцете може да ги разруши. Започнаха да ги разгръщат и скоро учудването им надделя над останалите чувства. Странните писания бяха изработени от… изкуствена материя!

— Тези знаци са различни от другите върху каменните страници — отбеляза Мика.

— Спиралите по колоните също са различни — подхвърли Дюк.

Загадките се трупаха, а те не бяха специалисти нито в мъртвите езици, нито в археологията, нито в биологията.

— Не знам за вас, но според мен няма цивилизация, която да използва толкова различни материали за… съхраняване на информацията — обади се Пако. — Как мислите, възможно ли е това място да се е ползвало от различни цивилизации? И всяка от тях да е оставяла… архивите си тук?

— Звучи идиотски — намръщи се Дюк. — По-скоро бих заложил на една цивилизация, която с течение на времето е променяла технологията на запис. Започнали са с готови материали от природата. Постепенно овладявали различни техники на обработка, усъвършенствали ги, а развитието водело до откриване на нови материали, включително и такива, които не съществуват в природата.

— Говориш за собствената ни цивилизация. Не отричам, че нашите носители на информация доста са се променили от времето на първите издълбани чертички.

— Тогава защо да изключваме възможността, друг разум да се е развивал по сходен начин?

— Какъв разум? Извънземен ли? Не ми казвай, че си от онези откачалки, които твърдят, че Земята някога била населена от различни свръхраси. Същите уж построили огромни градове под повърхността. Били като богове, но радиоактивността от Слънцето започнала да им влияе и ги озлобявала. Затова един прекрасен ден напуснали Земята, като оставили само онези, които вече били повлияни. Човешката раса произлязла именно от изоставените[5].

— Интересна история — подсвирна Мика. — И, между другото, напълно задоволително обяснение за произхода ни.

Произходът…

Пако се упрекна, че не е достатъчно подготвен за изненадите на подобно пътешествие. И внезапно, като опровержение на самообвинението, в паметта му изплува предсказание от предкосмическата епоха, което неотдавна беше прочел:

„Тайните ще се разкрият, когато се открие Залата на записите. Тя ще бъде малък гроб или пирамида, която се намира между дясната лапа на Сфинкса и река Нил […]. Това ще стане когато се открие храмът на Илтар в Юкатан и когато завърши още един земен цикъл […]“.[6]

Ами да, те се бяха спуснали през кратера откъм дясната лапа на сфинкса, а той помнеше от картите в Града на миналото, че някога, около 2000 години след раждането на християнския пророк, на мястото, където се взриви транспортерът, съществувало гробище. Затова тогавашните археолози не бяха открили подземието — почитта към мъртвите пречела на разкопките. Вероятно и храмът на Илтар вече е открит…

— Някой знае ли къде се е намирал Юкатан?

Въпросът бе толкова странен, че Каси залитна от изненада и почти връхлетя върху заковалата се на място Мика.

Хамелеонът загрижен се извърна към Пако:

— Добре ли си?

— Напълно. Мисля, че сме открили Залата на записите[7].

Забеляза, че и тримата го гледаха със съчувствие. Опита се да обясни:

— Мястото, където е скрита информацията за началото на човешката история, а може би и на самия човек. Никой не знае със сигурност кой ги е оставил. Твърди се, че когато атлантите дошли в Египет след катастрофата със собствения им остров, те донесли със себе си много знания и информация. Част от тях предали на избрани посветени, а останалото скрили в изградени от тях зали. Повечето скривалища са отдавна намерени. Помните ли виртуалната ни разходка? Те бяха включени в маршрута. Но тайната на Началото не е била открита. Досега.

Изслушаха го търпеливо. Неверието все така се четеше по лицата им.

— Каквото и да сме открили тук — заключи миролюбиво Дюк, — ще предадем на хора, които могат да го разберат.

Съгласиха се, че най-доброто, което могат да направят, е да останат живи, за да предадат находките.

В края на първата зала Каси бе открила каменна врата, маскирана като част от помещението. Успяха да я преминат благодарение уменията на крехката амазонка, но изходът от следващото помещение се оказа не толкова комфортен.

Бяха подминали с безразличие дълбоката квадратна ниша от лявата им страна. Приличаше на вграден комин с липсваща стена. В края на залата не намериха друга врата — нито скрита, нито видима. След кратко лутане разбраха, че ако искат да продължат, трябва да преминат през „комина“.

— Да се метна доброволно в тази дупка? — потресен надникна в бездната Пако. — Изключено!

— Тогава изчакай патрула и се предай — сряза го Мика.

— Ти не разбираш! Според древна легенда[8] на Земята винаги е съществувала подземна раса. Змиеподобни. Казват, че притежавали много развити технологии. Може би затова, макар и разумни, презирали хората. Отвличали ги, измъчвали ги и ги ядели. Имало кладенец, през който да се стигне до градовете им. Ами ако тази дупка е кладенецът[9] от легендата? Целият землестъргач, всички тези писания и музейни сбирки…

— Не мога да повярвам, че те слушам, вместо да запратя надолу философстващата ти уста! — думите бяха казани с раздразнение, примесено с презрение.

Дюк се опита да успокои духовете:

— Не се карайте. Губим време. Пако, — обърна се към упорития аполониец. — Ти самият преди малко твърдеше, че подземните галерии тук са свързани с миналото на човечеството.

— Да, защото Луис Варан е убеден, че оттук ще научим тайната на Тунелите.

— Чудесно. Тогава откъде изведнъж ти хрумнаха небивалиците за змиите?

— От Луис Варан.

Макар да запазваше мълчание, цялото същество на Мика показваше, че търпението й се е изчерпало. Без да дочака края на обясненията, тя се спусна в шахтата. Бодрият й глас ги окуражи да я последват.

— Луис Варан наистина вярва в теорията за кухото ядро — опита да се защити за последно Паскал, след което неохотно скочи в тъмнината.

Усети, че някой го издърпва точно когато бе затворил примирено очи. С уменията си войнствената брюнетка за пореден път избавяше групата от затруднения.

Когато всички слязоха, Каси потвърди, че шахтата продължава надолу — просто Мика беше успяла да ги отклони в подходящия момент.

— А теб самата кой те издърпа? — запита подозрителният Паскал.

— Не беше необходимо някой да ми помага. Видях етажа и отскочих — обясни тя. Бяха си разпределили наличните лещи за нощно виждане. Двете най-добри бяха запазени за гарда на групата.

След безрезултатна обиколка на поредната зала четиримата се скупчиха край „комина“ без особено желание.

— Ще се наложи отново да скачаме — предупреди ги Мика, която вървеше най-отпред.

— Не можем да продължаваме така — заяви Дюк. — Ще останем без сили преди да сме стигнали до края на това… нещо.

— Казах ви, че не искам да излизам от другия край на Земята — възропта отново Пако. Мисълта да повтори скок в нищото не му се нравеше.

Беше си спомнил не само теориите за кухото ядро, но и библиотечните ограничения на Луис Варан, свързани с тях. Кой би си направил труда да ограничи достъпа до приказни небивалици?

Подземната многоетажна сграда, в която бяха попаднали, несъмнено съдържаше изключителна информация. По структура и замисъл напомняше на сградите-кошери, строени в зората на мегаполисите от предкосмическата епоха — Пако очакваше всеки момент през шахтата да премине кабинка, която да спре и да ги откара на желаната височина. Кристалните плочки също говореха за технологично развита цивилизация. Но каменното изпълнение на залите и колоните, знаците и свитъците отпращаха мисълта му далеч по-назад в човешката история — към нулевите цивилизации.

Кои бяха строителите на подземната мегаструктура? Човекоядци от вътрешността на земята? Или майсторите, изградили пирамидите? Или изчезнали култури, които се кланяли на слънце и звезди?

Ако в момента прекосяваха Залата на записите, значи останалата част от предсказанието на предкосмичния гадател също беше вярна. Загадъчните правсезнайковци са съществували. И са извършили всички онези неща, които им се приписваха[10]. Или поне част от тях.

Пако беше сигурен в едно: човеци или не, строителите на землестъргача бяга същите, от които беше запленен акад Варан.

— Остават още девет или десет етажа — уточняваше в същото време Каси. Стоеше почти на ръба на шахтата и сякаш се вслушваше в гласа на тъмнината.

— Хиляди троянци! — възкликна аполониецът. — Нали не смятате да прелетим цялото разстояние наведнъж?

Тя вече знаеше, че ако искат да се измъкнат, трябва да стигнат дъното на подземната сграда. Но интуицията й нашепваше за още една възможност.

— Два етажа по-надолу има… място, през което можем да излезем — успокои интуитата другарите си. Не искаше да им признае за странната раздвоеност, която съпътстваше усещането й за този изход.

Няколко минути по-късно и два етажа по-дълбоко под земята групата прекосяваше поредната зала с каменни книги. Тук нямаше ниши по стените, нито знаци по колоните. Стените бяха изпъстрени с пищни рисунки. Сцени с непознати герои и обичаи, летящи животни и машини, великани и джуджета, огромни пенести вълни, върху които се носеха елегантни мъже и жени, непознати планини с позлатени върхове…

Всички бяха толкова очаровани от картините, че се наложи няколко пъти Мика да избълва огън с ръцете си, за да освети по-добре невероятните стенописи.

— Това са приказки — каза запленена Каси. — Гледала съм 2D версии на подобни истории. Били са много популярни преди Разселването. Хората винаги са мечтаели да срещнат други раси, по-различни от тях.

— Хората не понасят по-различните — възрази Дюк. — И няма по-добро доказателство от нашия остров. Забрави ли защо си изпратена там, Кая? Защото си различна.

Паскал го изгледа с любопитство. В гласа на хамелеона се прокрадваше горчивината на познанието. Самият Амол от малък бе установил истината, че общността отхвърля различните. Така беше при хората, така беше и при животните. Ако не си като другите — стой далеч от тях. Трябваше му време, за да разбере, че различността е сила, която плаши.

— Мда… Различните са като уравнения с много неизвестни — каза той на глас.

Погледите, които му отправиха островитяните, му напомниха, че в малката им авантюристична общност различният беше той…

— Стига сте се превземали! — поклати глава Пако, без да се обижда. — Всички изучават математика в училище. Даже в последния клас!

— Прав си! — засмя се Дюк. — Нашата реакция е само още едно потвърждение на тезата ми.

— Слушай, нали си художник? — ненадейно се обърна Мика към представителя на Да Винчи.

И понеже той недоумяваше, тя обясни:

— Интересува ме как се е получило размазването в този край на картината. Ето тук, виждаш ли? — посочи с ръка към част от една рисунка.

На фона на перфектно запазените контури и бои се беше образувало нещо като петно, където цветове и форми се бяха смесили в бледа сиво-зеленикава мъгла, която сякаш трептеше. Петното започваше от пода, продължаваше на височина около три метра и се разстилаше на ширина, достатъчна да побере двама дебелаци.

Пако се вгледа в размазаните контури, като примигваше начесто, за да се освободи от илюзията за трептене. Нямаше никаква логика стенописите в цялото помещение да бъдат идеално запазени и само тук да са се размили, все едно някой е обливал мястото с мощна струя вода.

— Това е изходът — долетя зад гърба му гласът на Каси.

— Шегуваш се! — Мика подсвирна и доближи глава до петното. За миг носът й докосна трептящата повърхност. Петното се изду, обгърна я като в балон и… тя изчезна.

Всичко стана толкова бързо и неочаквано, че не успяха даже да извикат. Пако стисна очи и отново ги отвори. Не беше халюцинация — Мика беше изчезнала в петното.

Дюк захлупи лицето си с длани. Бавно ги изтегли към слепоочията, задържайки ги там в леки успокоителни движения. Беше виждал достатъчно чудеса в живота си, но случилото се го извади от равновесие за няколко секунди.

— Дано не правим грешка — въздъхна накрая той.

Каси се приближи към петното, изпълнена със съмнения. Беше сигурна, че пред нея е изходът. Но дали рискът си заслужаваше? Може би трябваше да продължат към дъното на подземието.

За съжаление вече бе късно. Можеха само да последват Мика.

Интуитата отправи извинителен поглед към мъжете и прекрачи в петното.

Преди да я последва, Пако подаде ръка на Дюк:

— Беше ми приятно да поскитаме заедно. Искам да го знаеш. Вярвам на малката, но… за всеки случай. Ако нещо се обърка.

Дюк се усмихна и го потупа по рамото:

— Ще се видим след малко.

[1] Правилен двадесетостен, състоящ се от 20 равностранни триъгълника. — Б.а. ↑

[2] Алюзия за руския учен Гончаров — един от авторите на теорията за икосиедро-додекаедричния модел на Земята. — Б.а. ↑

[3] Тук героинята смесва две западноафрикански племена: догони, известни с уникалната си космогония и астрономически познания и туареги, чиито жени носят споменатите украшения. Днес двете народности са част от етническия състав на Република Мали. — Б.а. ↑

[4] Кромлех (от бретонски crom — кръг и lech — камък): кромлехът е мегалитно съоръжение с култово предназначение. Изградено е от големи каменни блокове, наредени в кръг или в няколко концентрични кръга, които могат да достигнат до 100 метра в диаметър. — Б.а. ↑

[5] Визира се т.нар. „Мистерия на Шейвър“ от 1943 г. за свръхрасата на титаните. — Б.а. ↑

[6] Цитирано е едно от предсказанията на американския ясновидец и паралечител Едгар Кейси (1877–1945) от периода 1932–1934 г. — Б.а. ↑

[7] Зала на записите или Зала на знанията — съществуването й не е еднозначно възприето, макар да се идентифицира с т.нар. Зала на свидетелствата, намираща се под сфинкса. В нея археологът Захи Хавас години наред работи „при закрити врати“. Твърди се, че дори е намерил жезъла на енергията на Тот Атланта. От друга страна, в един от филмите на БиБиСи се твърди, че през годините на студената война КГБ открили в района на Гиза гробница на извънземно, която изследвали и голяма сферична камера на определена дълбочина под гробницата. Камерата така и не била отворена, защото част от учените се страхували, че може да бъде Троянски кон, оставен от „боговете“. Гробницата била затрупана отново. — Б.а. ↑

[8] Героят визира индийска легенда за подземните градове Патала и Богавати и за подземна раса, обявила война на Агарта. — Б.а. ↑

[9] Според легендата това е Кладенецът на Шешна в Бенарес, Индия. — Б.а. ↑

[10] Арменският езотерик Георгий Гурджиев (1866–1949) също твърди в своите „Приказки на Велзевул“, че Египет първоначално е бил населен с оцелели от Атлантида, унищожена от два катаклизма, а също и че сфинксът и пирамидите в Гиза са построени от атлантите. — Б.а. ↑

Тунелите

Кадет МакВали с любопитство оглеждаше концептуалния модел. Беше по-различен от всичко, което си беше представял.

— Не винаги, когато виждаме една пътека, можем да тръгнем по нея — обясняваше в същото време Оливър, разположил се сред работната апаратура. — Представи си, че сме пълзящи буболечки, затворени в стая. Намираме се в единия ъгъл на пода и искаме да стигнем до срещуположния ъгъл на тавана. Виждаме целта. Как ще се насочим към нея?

Кадетът се опита да отговори, но Терв и не мислеше да го изчаква:

— Ще го направим така, както умеем: ще пълзим — първо по едната стена, после по другата. Съвсем различно би било, ако бяхме пеперуди. Виждал ли си пеперуда? — обърна се той към Тери и когато получи утвърдително кимване, продължи. — Една пеперуда, която е стояла в същия ъгъл като нас, просто ще литне по диагонала. Защото има криле. Устройство, инструмент, който й позволява не само да вижда триизмерно, но и да се движи триизмерно.

— Значи на нас се пада честта да изобретим инструмента, който ще позволи на буболечките да се движат по диагонала. Една пръчка например. Или тръба… Тунел! — развълнува се младежът.

— А защо не струя насочен въздух, който ще накара буболечките да полетят? — засмя се гостенинът от Хайтек.

Още докато той излагаше разработката си, Тери изпадна във възторг. Реализирането на идеята означаваше не само пътуване в пространството, а пътуване в нови Вселени! Въображението му започна да рисува срещи с чуждоземен разум, непознаваеми светове, паралелни реалности…

— Почакай, не бързай! — опита се да охлади ентусиазма му Оливър. — Още не знаем дали моделът изобщо ще проработи.

— Разбира се, че ще проработи! — разгорещи се кадетът. — Какво ни е известно за материята? Поражда се от енергията на трептенията на квантовите флуктоации на времепространството[1]. А какво се казва в текста, който ти е изпратил Луис? „Големите камъни бяха удряни с пръчка, издигаха се и ги изтикваха на разстояние“[2]. Не ти ли звучи като технология с честотни вибрации?

— Акустична левитация. Твърди се, че била позната на нулевите цивилизации. Генерираните звукови вълни били направлявани по такъв начин, че се създавал антигравитационен ефект.

— Енергия, трептения… Ние сме останали в сферата на теоретичното, докато нулевите цивилизации са имали практически приложения, основаващи се на същите разбирания. Щом те са можели да впрегнат законите на всемира да им служат, защо да не го умеем и ние? Обитаваме една и съща Вселена, нали?

— Предполагам — уклончиво отговори програмистът. В работата си се беше сблъсквал с много логични, физически вярно построени модели, които се бяха проваляли — било заради недостатъчна ефективност, било заради неочаквани странични ефекти.

Не можеше да разчита на фантасмагорийните архео-исторически хипотези на Луис, например. В тях липсваше и научна, и логическа достоверност.

Трудно беше да се довери и на собствените си предположения. Та те почиваха върху един сън! С положителност много хора биха го нарекли пророчески. За Оливър той беше естествено продължение на ежедневните му усилия. Не беше необичайно мисли и проблеми, с които си се сблъскал през деня, да намерят своето отражение в сънищата. Случвало му се беше насън да реди програмни инструкции, които не бе успял да завърши вечерта. Енвидия често твърдеше, че е сънувала формулата на универсалния алхимичен катализатор, но така и не можеше да я възстанови на сутринта. Колеги и приятели споделяха, че са видели решения на уравненията и проектите си. Някои дори успяваха да се възползват от „бдението на мозъка“ и да извадят правилните резултати.

Ето защо той не намираше нищо пророческо в кошмара, който го бе насочил към сегашната му идея. Трябваше му време единствено, за да осъзнае, че потоците струни, върху които се носеше с Алевар, не бяха обикновени вълни, а вселенските нишки, от които, според Теория универсум[3], бе изграден всемирът.

— Излиза, че Вселената е музика — разсъждаваше в същото време Тери, прехвърляйки се ловко от един междинен модел на друг. — Гениално просто! Настройваш трептенията на нужните струни, те изпадат в резонанс и… пренасяш каквото си пожелаеш, където си пожелаеш.

— Може и да е гениално — усмихна се Оливър, — но не е толкова просто. Когато честотите започнат да се синхронизират, комбинацията от тях увеличава общата амплитуда на вибрациите, а по този начин и въздействието върху окръжаващата среда. Всяко „подръпване“ на струните неминуемо ще доведе до тяхното делене и сливане, при което ще получаваме и губим елементари[4]. Някои от тях може да са полезни, обаче други да се окажат фатални. Имаш нотите. Но зададеш ли „грешна октава“, губиш всичко. В най-добрия случай ще изчезнеш ти, в най-лошия — целият познат ни свят.

— Това го знам — махна пренебрежително с ръка кадетът. — Наясно съм и че нарушаването на равновесните положения ще предизвика поредица от вторични вибрационни вълни. Още не сме успели да опишем тяхното разпространение с необходимата точност. Но ако се върнем към музикалните сравнения, за нас е много по-важно, че когато една нота се изсвири от повече инструменти, звукът й се усилва и с присъединяването на нови и нови инструменти тя ще се чува все по-надалече.

Оливър си даде сметка, че преди да продължат, трябва да усмири младежкия ентусиазъм на новоизлюпения музиковед:

— Колкото и силно да звучи една нота, колкото и надалеч да се чува, тя не изпълнява своето предназначение, ако е фалшива! — подчерта той. — Ние не търсим сила. Вече говорихме за това, че не е необходимо да изграждаме цялостен тунел. Достатъчно е при пътуване „музиката“ да звучи в отрязъка от пространството, където се намираме.

— Което ни връща към проблема с навигацията — умърлуши се събеседникът му.

— Не отричам — разпери ръце програмистът. — Поработи още малко върху оптималните дължини и твоя „напръстник“, а аз ще се заема с векторизацията на дестинационните точки.

Лицето на кадета тутакси просветна:

— Имаш изчисленията ми за траекториите, нали? — запита обнадежден той.

— Разбира се. И трябва да призная, че притежаваш страхотен потенциал.

— Благодаря — младежът доволно се засмя. — Само дето на Бойна звезда този потенциал може да се развива единствено при стрелбата.

— Допълнителните умения никога не са излишни — окуражи го Оливър и стана, намеквайки по този начин, че разговорът е приключил.

Тери с нежелание изключи моделите.

— Ако можехме да се свържем оттук с Лили и Луис, работата щеше да потръгне много по-бързо — измърмори той.

Оливър го изгледа сериозно:

— Не си и помисляй! Стигнали сме етап, при който всяка погрешна крачка може да ни струва живота. И проекта.

Кадет МакВали с неохота се съгласи.

* * *

Изплашен и напрегнат от преживяването, Паскал изскочи от стената с неподозирана сила. Мика, която го очакваше, едва го удържа.

— Жив ли съм? — изхриптя задавено той.

Двете момичета го гледаха присмехулно.

— Жив си, Пако. Съвсем жив, ако не броим погледа ти на зомби.

— Много смешно! — ядоса се аполониецът. — Не всички хора в тази Вселена живеят сред магьоснически трикове!

— Ако това ще те успокои, преживяването беше напълно непознато и за нас — потупа го примирително Мика и внимателно го издърпа встрани от „дупката“.

— Докато бях вътре в… нещото, имах чувството, че самият аз се превръщам в част от тъмнината, с която е изпълнено. Сякаш бях поне десетоизмерен! — Пако бе толкова афектиран от случилото се, че нямаше сила, която да го накара да замълчи в този момент. — Опитах се да крача напред, но… представата ми за посоки и пространство беше изчезнала… Сякаш нямах тяло, нямах глава…

— Но все пак си могъл да разсъждаваш!

— Дали? Усещането, че си мъртъв, брои ли се?

— Не преувеличавай! — поклати глава Каси. — Справил си се чудесно!

Мика извъртя очи с досада и отново застана на пост пред петното. Дюк трябваше да се появи всеки момент.

Паскал пое дълбоко въздух и го издиша на малки порции. Повтори упражнението няколко пъти. Пулсът му се успокои. Едва сега намери сили да се огледа.

Бяха попаднали в просторна пещерна зала. Диаметърът й надхвърляше двеста метра, а височината й със своите около сто и петдесет метра беше впечатляваща, макар и изкуствено увеличена. Разликата между естествената и допълнително издълбаната нагоре кухина беше съвсем очевидна. Намесата на човешка ръка тук не беше загрозила, а само подчертала красотата на сътвореното от природата. При други обстоятелства Пако би се възхитил. Но сега единственото, което го интересуваше, бе да намери ръкав или проход, през който да се измъкнат. За негов ужас, каменната зала изглеждаше изолирана.

Той се обърна към Каси:

— Това място е като утроба, не мислиш ли? Но дори в утробите има път за излизане навън!

Говореше тихо, за да не дразни излишно Мика. Подозираше, че случилото се бе изнервило не само него. Каси схвана притесненията му и отговори също така тихо:

— Тук има много проходи.

— Аз защо не ги виждам? — не мирясваше той.

Тя се усмихна:

— Пещерата е почти идеална полусфера. Опитах се да я обходя след излизането от стената. Освен нашето „петно“, има още три. Разположени са на равни отстояния едно от друго.

— Нещо като върхове на квадрат, вписан в диаметъра на тази зала, така ли?

— Точно така — потвърди тя. — А сега следва най-интересното: и четирите „петна“ са били зазидани от човешка ръка! Ние сме невероятни късметлии. Преминахме през единствената „врата“, чиято зидария е била разрушена от земетресение или друг природен катаклизъм. Парчетата от нея още се търкалят наоколо.

Аполониецът добросъвестно огледа пода пред краката си. Пепелявият пясък, който незнайно откъде и как се бе превърнал в настилка на пещерата, бе осеян с натрошените останки от изкуствено създадени каменни смеси.

— Значи е съществувала вероятност да останем ВЪТРЕ?

— Да — потвърди лешникооката му дружка. — Или да бъдем върнати обратно в изходната точка. Тоест, в ръцете на издирващите екипи.

— Като си помисля, може би трябваше да се предадем — измърмори той. — Сглупихме с това бягство. Добре поне, че останалите „дупки“ са затворени! Нямам и молекула желание да преминавам още веднъж през такава… врата. Което ме връща отново към въпроса: няма ли някакъв по-човешки изход от това място?

— Човешки, казваш? — Тънка усмивка пробяга по устните на Каси. — Срещу нас, почти диаметрално, на около пет-шест метра зад каменната стена, започва проход, прокопаван някога от човешка ръка. Спираловиден е и се изкачва поне 70 метра нагоре към повърхността. Строителите по незнайни причини са спрели преди да достигнат пещерата.

— Но по-късно са се върнали, за да зазидат вратите на мрака и да вдигнат тавана.

— Не съм сигурна, че са били същите хора.

— Няма значение! Факт е, че тук са влизали и излизали хора! Следователно тук има изход! Например, ако преодолеем тези няколко метра до прохода…

Пако неволно насочи поглед към Мика.

— Не си и помисляй! — скастри го интуитата. — Каквито и сили да имаме, те трябва да се използват разумно.

— Намери се кой да ми говори за разум! — намуси се той.

Откъм „петното“ се чу мощен вик. Хамелеонът най-сетне се беше появил и също като Паскал се бе опитал да събори самоотвержената си посрещачка.

— Защо се забави толкова? — извика му тя в отговор.

Тредман Пан се сконфузи — не беше очаквал викът му да отекне с такава сила и то когато вече излизаше от… там.

— Сложих малко трохи на пътеката — осведоми я той.

— Трохи ли? Какви трохи? — не го разбраха останалите.

— Няма значение — махна с ръка хамелеонът. Отдавна подозираше, че земните истории за деца не се ползват с особена популярност в новите светове. — Е, къде сме?

Пако и момичетата се спогледаха и наведоха глави като провинени ученици.

— Ясно, разбрах. Чакате мен, за да ви измъкна — Дюк огледа пещерата.

Почувства се като затворен под похлупак.

Стори му се, че чува глух тътен някъде отгоре. Вдигна очи и проследи с поглед широката козирка, която плавно се спускаше към пода, но дори и в най-ниската си точка оставаше да виси на поне три метра височина.

— Какво има върху козирката? — запита той.

Тъй като никой не знаеше, четиримата се запридвижваха под нея в търсене на някакъв знак. Придържаха се плътно до стената, но внимаваха да не я допрат.

— Е? И сега какво? — обади се Пако, когато козирката свърши.

Спътниците му обезсърчено се взряха в края на издатината.

— Да се отдалечим още малко — предложи Дюк. — Не мога да видя повърхността оттук.

— Великолепно решение! — умората и напрежението правеха хиперсоциалния все по-саркастичен. — Да седим и да съзерцаваме някакъв скален охлюв, с надеждата, че той ще ни дари с прозрение…

— Ако не ти се стои на едно място, можеш да продължиш да обикаляш в кръг — контрира го Мика. — И защо изобщо не замълчиш, ако не можеш да помогнеш?

Спорът не можа да се разгори, защото призрачният тътен, който бе доловил Дюк, внезапно се превърна в нетърпим грохот. Преди да разберат какво става, над главите им се стрелна огромна късокрака хлебарка. Наклонът на козирката я беше ускорил така, че тя излетя и с пълна сила се строполи в празното пространство в средата на пещерата.

И изчезна.

* * *

Пътят към дома се оказа мъчителен за Сола. Не беше подготвена за болката, която изпита при раздялата с Алек. По-лошото бе, че същата болка продължаваше да я пронизва като електрическа игла всеки път, щом спомените й се връщаха към него. Бяха прекарали заедно едва няколко часа, а сякаш душите им си принадлежаха от векове.

— Винаги си била в сърцето ми — беше я уверил той, галейки лицето й със синевата на очите си. — Просто не бях те срещнал, за да ти го кажа.

— По-добре да се върнем в реалността — опита се да приземи и двамата тя. Успя да заблуди себе си, че безумната страница от живота й ще бъде затворена с излитането от Бойна звезда. Но заблудата трая твърде кратко.

На излизане от Тунелния център се сблъска с охранителни отряди, които се прибираха след успешно изпълнени мисии. В главата й — въпреки отчаяните усилия на разума — отново се появи образа на младия рейнджър, чийто живот по толкова странен начин се беше преплел с нейния.

— Ето такива случайности карат хората да вярват в Предопределението — ядоса се тя. — Започвам да разбирам Шандо и хилядите последователи на месиите. Те изпитват нужда от малко сигурност в този вероятностен свят. Увереност, че някой ще изпълни мечтите им, които те самите не са в състояние да осъществят. Не и със собствени сили.

Размишленията постепенно я насочиха към основния проблем — съпланетяните й все още бяха в неизвестност. Нещо повече: с пристигането си на Земята Сола установи, че те бяха издирвани от екипите за бързо реагиране и от разпределителните одитори.

„По-добре засега да останат в неизвестност, където и да са!“ — помисли си тя и побърза да пусне по тунелната поща декоративния кинжал с необичайна дръжка от кристали и колието с нескопосно закачените висулки.

И двата подаръка бе получила на прощаване от Тери, под ревнивия поглед на лейтенант МакСибер. Украшенията изглеждаха толкова не на място, че без усилия убеди Алек, че ще бъде само куриер. Не беше го излъгала — вещите бяха предназначени за Лили, но не за да украсява с тях стаята и деколтето си, а за да разчете информацията от кристалите. В тях Тери бе успял да побере всички данни от старите източници. Учудващо беше колко много материални носители са се разхищавали в миналото, за да се запише мизерно количество информация. И къде изобщо хората са побирали толкова много хартия и пластмаса?

Сола се усмихна, като си спомни възмущението на кадета. Макар да живееше в роботизиран и технологичен свят, белязан от изобретенията на човека, Тери притежаваше екологичното съзнание на родените след Разселването. Някога, когато Земята била единствената населявана от хората планета, те далеч не били толкова разумни. Безгрижието и безотговорността им по отношение на заобикалящия свят били толкова големи, че почти успели да го унищожат. И Тери, и самата Сола бяха изучавали тази нелицеприятна епоха от човешката история, но като задължителна фактология. Родените в новите светове не можеха да проумеят саморазрушителните амбиции на някогашното предкуполно общество.

Всъщност дали земляните бяха променили истински отношението си към природата? Стараеха се да живеят в хармония с бавно възстановяващата се планета, но не се ли опитваха да разрушат други светове?

Вещерката с безпокойство си помисли, че много от процесите, които протичаха на Божата планета, можеха да доведат до резултати, подобни на земната индустриализация. Страхът от всевиждащия бог очевидно никога не е пречил на хората да унищожават създаденото от него. Реши, че ако се върнат благополучно, ще разпита Шандо за отношението на неговата религия към околната среда. А дотогава — трябваше да изчака обаждането му.

Докато се оглеждаше за съпланетянина си, забеляза двама мъже, които с уверена крачка се придвижваха към регистрацията за Божата планета. Облеклото им беше на цветоносни, но израженията на лицата им подхождаха повече на пехотинци от Бойна звезда.

Усетил преценяващия поглед на вещерката, единият се обърна и на свой ред се взря в нея. Тя потрепери от студенината на очите му. Сякаш лазерен лъч разсече мозъка и смрази мисълта й. За миг изпита чувството, че познава този човек и залитна от изненада.

От загубата на равновесие почти се блъсна в неугледен мъж с широки панталони и безброй джобове по тях. Ако не беше забелязала блестящата змия, която се кипреше върху работната му шапка и другата — върху левия джоб на ризата, щеше да го подмине без дори да дочака извинение.

Знакът, който прикова вниманието й, принадлежеше на тунелната поддръжка — змията представляваше лъкатушещ тунел, пронизан от искрящия силует на тунелна капсула. Ако човек се вгледаше в емблемата, щеше да забележи, че змията се вие между синьо-зеленикави кръгчета, които — според създателите на символа — представляваха населените от човека светове. Споровете защо тунелът трябва да лъкатуши между световете, вместо да ги пресича, сигурно никога нямаше да отмрат. Но фамилиите, които се занимаваха с тунелна поддръжка, рядко участваха в тези дискусии. Знаеха, че само ако си стоят незабележими, ще имат привилегията да са така незаменими. Публичността е враг на тайните. А тайните са източник на власт. Шандо Чиникул знаеше това. Годините на Божата планета не бяха изличили уроците от детството.

— Вещерке Сола! — думите бяха по-скоро поздрав, отколкото обръщение. Придружи ги с едва забележим поклон.

Тя искрено му се зарадва:

— Шандо! За малко да те подмина!

— Знам — отговори той. — Реших, че ще е най-безопасно да те пресрещна докато си в залата на пристигащите, но малко закъснях. Радвам се, че те открих преди да си наела персонална кабина за града. Напоследък Земята е особено чувствителна към престоя на всички чужденци. А и моето присъствие все още е напълно незаконно.

Думите му видимо я разстроиха.

— Знам. Ще те измъкна утре. Бъди готов за сутрешния рейс.

— И как си представяш, че мога да замина? — запита недоверчиво той.

— Опитай се да ми повярваш. На мен и на… един офицер.

Той я изгледа, сякаш виждаше пред себе си лунатик.

— По-късно ще ти обясня. Сега ми разкажи какво става с момичетата — отклони темата тя.

Ако не се броеше информацията, която семейството му събираше заради него самия, знанията на Шандо не бяха много различни от онова, което самата Сола бе научила след излизането си от транзитната зона.

В комюникетата, които периодично се обновявали в сектора за сигурност на Тунелния център, се съобщавало за издирване на четирима души, замесени в терористично нападение над екип за бързо реагиране. Единствено името на Паскал Амол било идентифицирано. За другите трима се предполагало, че са „нарушителите на тунелната сигурност, предизвикали блокиране на Тунелния център преди еди-колко си дни.“

— Смятат, че четвъртият нападател над екипа съм аз, разбираш ли? — обясняваше разгорещено Шандо. — Аз не съм припарвал навън. Тредман Пан остана с момичетата. Той е бил четвъртият. Всички знаят, че е заминал за Града на миналото. Всички знаят, че още не се е върнал оттам, а дори не го свързват със събитията!

— Нима? Тогава къде се намира той според теб?

Някогашният Чиникул съзаклятнически се приведе към ухото на събеседничката си:

— Там е работата — довери тайнствено той. — Изчезнал е. И четиримата са изчезнали.

Сола се отдръпна с досада:

— Стига, Шандо! Не е време за остроумничене.

Той я погледна обиден:

— Говорех сериозно. Изчезнали са при Голямата тройка. Подпалили един транспортер и се спуснали в галериите под пирамидите. Повече никой не ги е виждал. А мерките за сигурност в момента са многократно по-строги от деня, в който пристигнахме с тунелния рейс. И ти говоря не само за Тунелния център, а и за града, и за извънградските райони. Екипи претърсват селищата на деструктивите и всички места извън куполите, където има условия за човешко оцеляване.

— Никой ли от четиримата не е правил опит да се свърже с теб?

Икономът на Малчери поклати отрицателно глава.

„Това е безумие — помисли си Сола. — Дали накрая нашият Луис няма да се окаже прав с неговите… пирамидални хипотези?“

Трябваше непременно да изпрати информацията до Бойна звезда. А може би и до Да Винчи. Но преди това трябваше да убеди мъжа пред себе си, че му се оказва невероятната чест да бъде първият човек, пропътувал тунелите като… товар.

* * *

Командир МакЧжоу надникна към дъното на работната зала. Както и очакваше, Тарзан МакВали и програмистът от Хайтек се бяха усамотили пред дълги редици с графики и числа. Напоследък двамата бяха станали неразделни. Вече никой не се учудваше, когато сядаха в някой работен ъгъл и започваха да спорят приглушено.

— Не бива да прибързваме — дочу той гласа на Терв и се усмихна при мисълта за вярната си преценка. Чужденецът бе единственият, който успяваше да озапти бръщолевенията на малкия досадник, затова Голиат всячески насърчаваше контактите между двамата.

Кимна небрежно за поздрав и отмина спокойно към помещението на дежурния.

— Нормално е да нямаш търпение да изпробваш партикалната[5] капсула, но изграждането на тунел е все още в стадия на симулациите — убеждаваше в това време Оливър младия си събеседник.

— Ето една причина да преминем от теория към практика.

— Не се шегувай, момче! В симулационната опашка чакат прекалено много вероятностни модели. Не разполагаме с резултати за тях.

По лицето на Тери се разля самодоволна усмивка:

— Може и да не се наложи. Не е задължително решението на задачата да бъде в последния модел, нали?

— Какво искаш да кажеш?

— Последните два дни ти беше зает с тестовете в базата. Никой не ми обръщаше внимание и успях да включа за нашия проект, хм… допълнителни мощности.

— Ползвал си допълнителни изчислителни клъстъри? Надявам се капитан МакЧжоу никога да не научи за това!

Двамата се засмяха, представяйки си гнева на базовия командир. В такива случаи шоколадовата му кожа ставаше тъмна като беззвездно небе, а бялото на очите се увеличаваше и изпъкваше, придавайки му вид на праисторически хищник.

— Ползвал съм само свободните изчислителни сектори — побърза да разсее съмненията кадет МакВали. — Но си заслужаваше.

С демонстративен жест извади от невидимия джоб миниекипер, зададе нужните команди и включи холоизлъчвателя.

В осветената холосфера — последна мода в персоналните плейъри, както отбеляза наум Оливър, се появиха началните условия на един от неизпробваните модели. Програмата изгради стартова структура и симулацията започна.

Няколко минути по-късно старши програмист Терв все още стоеше безмълвен, с отворена уста, взирайки се невярващо в изображението отпред.

Кадетът го изгледа с тържествуващ вид:

— Ти беше прав. Много е важно в процеса на придърпване на струните да се сдобием с точните елементари.

— Но… как?…

— Принципът на пробите и грешките.

— Шегуваш се.

— Донякъде. Според принципа на неопределеността нищо никога не е в пълен покой. Изтощих се, докато стигна до подбраните параметри. Единствените стойности, при които част от трептенията взаимно се неутрализираха.

— Това е намалило енергията, предопределяща страничните ефекти.

— Вторичните вълни. Пренебрежимо малки са.

Шокиран от видяното, Оливър подпря брадичката си с юмрук.

— Успял си да концентрираш енергията към вътрешността на обработвания обем, като по този начин допълнително си усилил амплитудите на трептенията в него.

— Повече инструменти, по-силен звук — с гордост му напомни кадетът.

— В такъв случай мога ли да предположа, че онова тъмно петно, което видях да се заражда там, вътре, е…?

— Вратата.

В настъпилата тишина думата продължи да кънти около тях, удряйки се и отскачайки от стените с неподозирана сила.

Тери бързаше да сподели всички подробности по откритието:

— Вибрациите с по-голяма амплитуда бяха по-ефективни в привличане и синхронизиране на останалите — заобяснява той. — Постепенно филтрирах „нотите“, като насочвах допълнителната енергия към онези, които се оказваха полезни за процеса. Не обърнах внимание на появилата се тъмна точка докато тя не започна да се превръща в пукнатина. Сякаш моделът ми започна да се пропуква. Бях готов да изключа симулацията и да я впиша в невалидните, но тогава ми хрумна, че черното петно невинаги е бъг. Поисках разпознаване на елементарите и… отгатни какво се случи! Засякох непознати, за които програмата нямаше название, но успя да идентифицира като характеристика и свойства. Ти отново се оказа прав. Липсваше взаимодействие със светлината и електромагнитните сили.

— Тъмна материя?

— Да. В тъмния процеп имаше ноти, но бяха различни. Бях преминал в по-висока октава.

Оливър стана и припряно закрачи напред-назад, размахваше замислено пръст и жестикулираше, но от устата му не излизаше и звук.

Тери загрижено го наблюдаваше:

— Моля те, не психясвай! Имам нужда от теб.

— Добре съм — отвърна Терв без да спира, но се постара да намали ръкомаханията. — Трудно ми е да повярвам, че най-сетне… след толкова опити и теоретични обосновки, и… Да постигнем успех съвсем неочаквано, почти… емпирично. Естествено, това е само началото, тепърва ще се сблъскаме с конструктивната работа, но… Пробивът е направен!

Прекъсна разсъжданията си и се обърна към кадета с щастлива усмивка:

— Поздравления, приятелю! Оттеглям обвинението, че си припрян и лекомислен.

— Победителите не ги съдят — засмя се Тери. — Не ми се мисли какво щеше да кажеш, ако всичките усилия бяха отишли напразно.

— Съжалявам. С годините хората стават скептични и предпазливи. Времето изведнъж започва да тече по-бързо и ние се опитваме да го спрем, като правим нещата по-бавно.

— Благодаря за предупреждението.

Оливър дружески го плесна през врата:

— Не се подигравай със старшите, кадет. Покажи ми пак началните условия.

Тери изключи холосферата и свърза миниекипера към базовата мрежа. Настаниха се пред двуизмерния дисплей.

— Има само едно голямо разминаване с първоначалните ни предположения — започна извинително той.

— Разминаване?

— Да. Смятахме, че процесът ще се стартира най-лесно във вакуум.

Оливър го изгледа с подозрение.

— При симулациите се оказа, че вакуумът не притежава необходимата плътност, за да задейства процеса. Липсват му основни „ноти“ — обясни младежът, без да се смути. — Беше си чист късмет, че майор Сарко ми показа ауричните щитове.

— Това пък какво е?

— Правят ги от един особен метал, много рядък в природата, затова го синтезират изкуствено.

— И този метал е нашият активатор?

— Не точно. Активатор се оказаха скалите, в които се среща. Ето, виж — и кадет МакВали с тържествен жест извади изчисленията на екрана. Напоследък избягваше услугите на електронен асистент.

Оливър запрелиства резултатите.

От всички активиращи среди, с които бе експериментирал младежът, споменатият камък изискваше най-малка енергия за началния импулс. Имаше уникална дребнозърнеста структура. Изграждаха го само познати елементи, но съчетанията им бяха странни, а съотношенията — необичайни. И без да се навлиза в подробности ставаше ясно, че идеята е осъществима — не се налагаше създаване на стерилни лабораторни условия, мощни фиброгенератори, спинопоглъщатели и целият инструментариум, съпътстващ по правило новаторските търсения.

— Скалата е с метеоритен произход, доколкото знам — осведоми го Тери. — Черна, с матова повърхност, но съставена от сивопепеляви литоидни[6] и метални бляскави частици. Известна е като орихалкит[7]. Майорът ми показа парче, което си отчупил за спомен от Дивашкия резец на Тропикана.

— Чакай, чакай! Започни отначало. Какъв резец? Каква Тропикана? — Оливър се беше разсеял, защото неволно си бе спомнил старите детски холоси за каменните огледала от Снежната планина[8]. Двете динозавърчета от сериала редовно минаваха през златните камъни, за да навестят роднини от миналото. Е, камъните на Тери не бяха златни.

— Извинявай. Забравих, че не си в час с околността. Тропикана е една от малките горещи планети в нашата система. Тераформирана е частично за туристически цели. Изключително желана дестинация за военни походи, сафарита и обикновени ваканции. Макар че за последното е малко гореща, ако питаш мен. Някога, преди ние да се загнездим в системата, върху планетите тупкали по-големи и по-малки метеорити. Един такъв се забол малко над екватора на Тропикана и останал да стърчи като изпочупен механичен резец. Сега около него е изграден развлекателен комплекс и туристите си играят на диваци. Гонят се с дървени копия, замерят се с прашки и всякакви дивотии, които се предполага, че изпълвали ежедневието на предците ни на Земята. Скалата е атракцион сама по себе си — черна, плътна, като разтопена.

— И твърдиш, че е единственият камък от този вид?

— В нашата система — да. Има подобни, но не и същият. Според майор Сарко една от индустриалните луни била изградена предимно от този камънак, но за да я запазят, започнали изкуствено производство на метала. Странно как никой не е открил невероятните свойства на самия орихалкит.

— Добре, добре. Да допуснем, че нещата стоят по този начин. В такъв случай за изграждане на нашия тунел трябва да разчитаме на изключително рядък природен артефакт. Не мислиш ли, че… — Оливър се запъна — само си губим времето с такъв вариант?

Кадет МакВали го погледна сърдито. Изражението му не се различаваше от това на малко, обидено момченце.

* * *

По душа Шандо не беше герой. Винаги бе предпочитал да остане незабележим, да се слее с околните, да не предизвиква внимание към себе си. Желанието му беше резултат от неизменно вторачените погледи, които бе усещал като дете, докато придружаваше баща си.

Тайнственият, почти митичен ореол на хората, поддържащи Тунелите, пораждаше у останалите едновременно любопитство, страхопочитание и отричащо пренебрежение. Макар с времето да бе привикнал към тежестта на фамилния занаят, Шандо така и не успя да придобие онази иронична нагласа, която позволяваше на тунелниците да изпълняват своите задълженията независимо от обстоятелствата около тях. Чувстваше нужда от нечия протекция, от крилото на всемогъщ и справедлив влиятел, който да му помага и да го насочва в житейския му път. Случайно се натъкна на Писанията, докато почистваше с баща си останките от някаква катастрофирала капсула. Прочитайки ги, разбра, че те му предлагаха закрилата, към която несъзнателно се беше стремял.

Така, за ужас и покруса на родителите си, той се превърна в последовател на кръста и бе разпределен на Божата планета.

Животът на Земята и най-вече пътуванията с баща му обаче бяха оставили незаличими следи. Една от тях беше споменът за разбитата тунелна капсула. И зловещото място, където се бе случил инцидентът. Никога нямаше да забрави огромната пещера и пръстена от черноризци, охраняващ нещо невидимо в центъра на помещението. Дори баща му не познаваше мястото и твърдеше, че капсулата излязла извън Тунела. Как, защо и кога — въпросите останаха неизяснени.

Дотогава Шандо не бе предполагал, че капсулите могат да катастрофират. Тунелният център и Входните точки на останалите светове имаха нужда от периодично обновление — кога облицовката, кога осветлението или някоя сигнализация, кога въвеждане на нови системи… Самите капсули от своя страна се подлагаха на технически тестове, които след всеки рейс стриктно определяха остатъка от срока им на експлоатация. Управлението — доколкото такова изобщо съществуваше — бе изцяло безпилотно, с което се елиминираше възможността за човешка грешка. И все пак при онзи рейс нещо се беше объркало.

За същия стар, злополучен случай си мислеше бившият землянин, докато лежеше като мумифициран в багажното отделение, скрит сред опакованото снаряжение на отряд звездни граничари. Логистиците от Бойна звезда бяха осигурили достатъчно въздух в „саркофага“ му с мимикрираща рефлекторна повърхност. Той обаче се боеше, че при евентуално закъснение на тунелния рейс или някакво друго забавяне, въздухът ще се окаже недостатъчен. Този страх, ведно с опасенията му, че може да бъде разкрит и вероятността чувалът (или може би думата беше сандък?) да бъде лашкан и разхерметизиран — та той се намираше все пак в каргокапсула! — всичките тези потенциални опасности бяха причина да не смее да помръдне и да се моли през целия престой в доброволния затвор. Най-малката промяна в наклона или скоростта, които усещаше — или поне си мислеше, че усеща, го караха да потръпва в очакване на най-лошото. В един момент му се стори дори, че капсулата сменя посоката си на движение. Не бе възприемал с подобна чувствителност тунелните рейсове, когато ги бе прекосявал с пътническите капсули.

В такова положение, почти вцепенен от собствените му мисли, го завариха двамата рейнджъри, дошли да го измъкнат от тунелното скривалище.

— Какво става? Къде сме? — замаяно заразпитва Шандо, докато погледът му блуждаеше някъде около тях.

— В Преддверието — отвърна единият и като се обърна към колегата си, добави — Вещерката имаше право. Тоя е почти изкукал. Най-добре да го заведем при нея.

Като подхванаха ошашавения пътник, двамата без излишни любезности го затътриха към пристанището.

* * *

Пещерата продължаваше да потиска с апокалиптичния си вид, а шокът от видяното беше толкова голям, че няколко минути никой не продума.

— Да му се не види! — окопити се първи Паскал. — Ако не бях го видял със собствените си очи, никога нямаше да повярвам в бръщолевенията за пътешествия до центъра на Земята!

Беше си спомнил отново за ограниченията, които бе получил Луис Варан заради интерес към Теорията на кухото ядро. Нима тези „подскоци в нищото“ бяха свързани с нея?

Докато той прехвърляше вероятности наум, Дюк и Мика предпазливо се запримъкваха към периметъра, в който бе изчезнала тунелната капсула.

— Размазано е — съобщи Мика, която нетърпеливо се бе придвижила по-напред. — Съвсем като другото петно.

Хамелеонът също забеляза бледата сиво-зеленикава мъгла, която трептеше в пясъка пред тях. Дръпна спътницата си за дрехата:

— Много по-голямо е. Да се връщаме.

Започнаха да отстъпват заднишком. Пако се опитваше да ги напътства. Дотолкова се вживя в ролята си, че, без да забележи, сам се придвижваше назад. Разбра го, когато се удари в стената. За секунда изгуби равновесие и се строполи върху пепелявия пясък.

— Хиляди троянци! Какво е това? — извика ужасено той.

Каси му се притече на помощ. Разровиха малко пясъка и отдолу се показаха металните крайници на изоставено механично създание. По някакъв безумен начин напомняха за човешки кости.

— „Нито човек, нито маймуна“ — промърмори зад гърба им Дюк, който също се беше приближил.

Тримата го погледнаха озадачени.

— Имало такова древно пророчество — обясни той. — Една легенда разказва, че хората узнали къде се намира изгубената история на техния произход. Започнали да копаят тунел на мястото, за да разкрият тайната. Съветвали ги някакви невидими помагачи. Извънземни ли, ангели ли, демони ли — това никога не станало ясно. Та, копали те с месеци, слизали надолу и надолу по спирала, но все нищо не излизало. Тогава отишли при най-голямата жива пророчица и я попитали има ли смисъл да продължават. И тя им казала: „Защо копаете там? Какво търсите? Нищо добро няма да донесете. Ей го, виждам го — нито човек, нито маймуна.“ И се оказало, че спрели съвсем навреме. Били само на около 5–6 метра от някаква подземна река. Ако продължели, тя можела да наводни прохода и да има жертви. Затова хората затрупали входа на прокопания тунел с камъни и го капсулирали с бетон — да не изкушава потомците им. А с времето мястото било забравено.

— И защо се сети тъкмо сега за тази легенда? — запита с подозрение Пако.

— Пошегувах се. Като деца често си натяквахме този израз, когато нещо не ни се получаваше: „Я се виж какво си направил — нито човек, нито маймуна“.

— Странно… — продължи мисълта си Пако, — защото според Каси някъде зад гърба ми има точно такъв недовършен проход.

Този път изненадата беше за Дюк. Не му се случваше често, затова изражението му доби онзи комичен оттенък, който се придобива в първите мигове след удар с тежък предмет по главата.

— В такъв случай — започна колебливо хамелеонът — ние се намираме…

Преди да довърши, нова капсула се спусна по улея — защото козирката се бе оказала улей — и изчезна в пясъка.

— Намираме се на входа на Тунела — делово отбеляза Мика.

— Може би него са имали предвид в легендата, когато са говорили за подземната река — предположи Кая.

— Или по улея някога е текла вода?

— Не, улеят е свързан с Тунелите. Направен е по-късно, както и останалите промени в пещерата — категоричен бе Дюк.

Сякаш да потвърди думите му, от пясъка изскочи капсула. В същия миг от тавана се спусна прихващач. Пое капсулата преди гравитацията да я върне обратно към „дупката“ и я издигна на определена височина, така че да не пречи на „скоковете“ от улея. Отвори се невидим до момента шлюз и от него към прихващача се протегна рамо с лек обратен наклон. Тунелната капсула се спусна по него. Всичко се случи за секунди и пещерата доби отново пустеещия си вид.

— Тъкмо се чудех какво става с пристигащите капсули — отново пръв проговори Паскал. — Ако можехме да накараме голямата щипка да прихване и нас, бихме могли да се спуснем по пързалката и — право в Тунелния център.

— И какво ще правим като се върнем там? — погледна го насмешливо Дюк. — Забрави ли, че сме нарушители? Достатъчно е да мернат сенките ни и с нас е свършено.

— Какво предлагаш?

Тредман Пан огледа спътниците си. Пораженчеството не беше в кръвта им, четеше го по лицата им. Но дали щяха да имат достатъчно сили, за да стигнат докрай? Той продължи:

— Вярвам, нямате съмнения къде сме попаднали. Пред нас се намира входът към Тунелите! А Тунелите са пътят към дома.

— Накъде биеш? — запита Пако. Въпросът беше реторичен, защото всички се досещаха за плана на хамелеона.

— Трябва да преминем оттам — той посочи неопределено с глава към средата на пещерата.

Мика замислено поклати глава:

— Не мисля, че ще успеем, Дюк. Объркахме се в тъмнината, където трябваше да направим само две-три крачки. Представи си какво ще се случи в един Тунел, през който… ако не греша… се пътува доста по-дълго. И как да сме сигурни, че няма да се сблъскаме с някоя насрещна капсула? Или че някоя изпратена от Земята няма да ни настигне? Помисли, тредман! Ние не познаваме тази технология. Не знаем нищо за нея. Не знаем как действа върху човешкия организъм. Не знаем как да се придвижваме — да махаме с ръце? Да плуваме? Да се опитваме да крачим или да се търкаляме като топки? Не сме сигурни дори, че ще запазим разума си, за да насочваме правилно усилията си.

— Съгласен съм с теб. Донякъде. Няколкото крачки, които изминахме, доказват, че средата не е враждебна към човешкия организъм. Даже ако не се намираме защитени във вътрешността на тунелна капсула. Права си, че не познаваме нито обстановката, нито силите, които задвижват обектите. Затова и не знаем как да направляваме тялото си. Предвид казаното, предлагам да се прикрепим към някоя тунелна капсула. Гарантираме си преминаване и то без случаен сблъсък с друга капсула — движението през Тунелите е по график, нали?

— Това е лудост! — възропта Пако. Следеше разговора, въпреки че изглеждаше погълнат от изследване на металните останки.

— Мога да определя капсулата, която ще ни отведе у дома — обади се най-сетне и Каси, — но… не си представям как бихме могли да влезем в нея.

— Няма да влизаме, Кая — погледна я лукаво хамелеонът. — Ще пътуваме върху нея.

Сега вече и тримата скочиха срещу него. Наложи се да използва част от силите си, за да укроти спора. Трябваше да се успокоят, за да успеят. Страхът, раздразнението и напрежението пречеха на концентрацията. Можеха да ги провалят.

Както и очакваше, Мика първа се съсредоточи върху задълженията си. С два скока тя се покатери в края на козирката-улей.

— Отстрани има достатъчно място за всички ни — извика от високото. Поредната тунелна капсула профуча край нея. Приятелите й изтръпнаха, но тя се показа на ръба с широка усмивка и вдигна палец.

По-труден се оказа въпросът със закрепването на групата върху капсулата. Бяха отхвърлили няколко идеи, когато Пако, който междувременно бе опоскал погребаните останки, вдигна в ръце две вакуумни тапи.

— Не е хуманоиден — заяви щастливо той. — Имал е повече крайници. Всъщност мисля, че изобщо не е бил робот. По-скоро е някаква обвивка… Вид скафандър…

Дюк безцеремонно го прекъсна:

— Може ли един от тези… крайници, както ги наричаш, да издържи двама души?

— Определено! — потвърди рошльото от Да Винчи.

Хамелеонът издърпа едната тапа от ръката му:

— Ще бъдеш двойка с Мика. Съветвам те да не я ядосваш и да изпълняваш указанията й безпрекословно. Успех и на двама ви!

Малко по-късно, изтеглени от двете страни на улея, двойките очакваха сигнала на Каси. Още две тунелни капсули бяха профучали край тях, а други три се бяха издигнали от пясъка към Тунелния център, преди да чуят заветното:

— Тази е!

Четиримата се хвърлиха почти едновременно към херметично затвореното чудовище. С лекотата на праисторически китоловци Дюк и Мика притиснаха вакуумните тапи към повърхността на капсулата. Привързани към водачите си, Кая и Паскал побързаха да се доберат до „котвите“.

Успяха да смъкнат на очите си импровизираните маски преди капсулата да потъне в пясъка.

* * *

Огромната каменна зала притежаваше невероятна акустика. Всеки звук, всеки тон, сътворен от вещите ръце на музикантите, се издигаше нагоре, изпълваше пространството и затрептяваше в неземна хармония с останалите звуци. Опиянени от вълшебството на музиката, осмината постепенно потъваха в невидим свят, където мислите и инструментите им се сливаха. Магичната мелодия проникваше в душите и сърцата на публиката.

За пръв път от началото на турнето лицата на слушателите излъчваха одухотвореност. Изражението на привидна наслада бе изчезнало, незабелязано и за самите тях. Алевар дори забеляза сълзи в очите на седящите отпред.

„Музиката наистина прави хората по-добри“ — помисли си той и изтегли лъка си с още по-голяма страст. Драматичният финал избухна със силата на свръхнова и порази със страховитата си мощ неизкушените уши на хората в залата. А след това угасна до едва доловими самодивски трели, които бавно се разтвориха във внезапно настъпилата тишина.

На публиката й трябваха няколко секунди, преди да осъзнае реалността. Последваха необуздани аплодисменти.

Алевар измъчено се усмихваше, докато се покланяше с колегите си на сцената. Нестихващите овации означаваха, че ще свирят още поне половин час. Но след бисовете и последният концерт щеше да бъде зад гърба му.

Поръчителите на октета наистина бяха договорили със Съвета на Аполония допълнителни концерти, които трябваше да се състоят в Каменните галерии. Никой от музикантите не беше чувал за това място. Медиалистите, които следяха проявите им — също.

Така и не разбраха къде се намират, защото транспортерът ги стовари до поемния ръкав: добре осветен, но непривично плътен. Беше дълъг около петстотин метра и завършваше с вертикална кабина, която — за учудване на всички — пътуваше само надолу. Не усещаха скоростта на кабината, затова беше трудно да преценят колко дълбоко под земята се намират Каменните галерии.

Първото впечатление на музикантите бе, че са попаднали в огромна пещера, украсена с главозамайващи стенописи. Цветовете на картините бяха ярки, а рисунъкът напомняше на древните предгръцки цивилизации. Един по-внимателен поглед обаче показваше, че „пещерата“ е огромна зала, оформена от човешки ръце. Стените и подът бяха съвършено гладки. На равно разстояние една от друга, дванадесет колони подкрепяха също толкова безукорен висок таван. Издълбаните в тях непознати знаци се редуваха с декоративни орнаменти.

Докато колегите му откриваха изключителната акустика на помещението, Алевар се зае да огледа знаците по колоните.

— Това без съмнение е клинопис — заяви решително, докато обхождаше колоните и плъзгаше ръката си по издяланите в камъка знаци. — Странно, мислех, че всички писмености на Земята отдавна са разкрити.

Цигуларят Зокощиц сбърчи недоверчиво нос:

— И какво те кара да мислиш, че става въпрос за писменост, а не за декорация? Погледни: отгоре има стилизирани рози, а отдолу някакви птичи глави. Защо и остърганото по средата да не е орнамент?

— Не са птичи глави, а меандри — поправи го обидено Алевар. — И, вярвай ми, мога да различавам обикновена рисунка от йероглиф.

— Извини ме, забравих, че си брат на Луис Варан.

— Хей, Варан, като толкова много знаеш, какви са тези скорпиони около героя тук? — Тото Бокано се наслаждаваше на великолепна ловна сцена. В краката на героите обаче вместо цветя се щураха скорпиони.

— Ха! Това е лесно: кралят на скорпионите на лов — смигна Зокощиц към перкусиониста. Рядко се забавляваха за сметка на колегата си, но моментът им се стори подходящ.

За миг го съжалиха, защото видяха колебанието в очите му. Ален обаче успя да се овладее:

— Скорпионите са свързани с острова на Афродита[9]. Изобразявали са ги наред с четириногите и птиците.

— Ако са ги развъждали в Лабиринта, не се учудвам, че толкова народ е останал там.

Спорът им беше прекъснат от флейтата на Елиът. Ветеранът на частните концерти бе заел вглъбената си поза и импровизираше върху стара баладична мелодия. Нежните звуци излизаха от първокласен инструмент, но музикантите си дадоха сметка, че нито той, нито виртуозността на изпълнителя са достатъчни за завладялото ги усещане за безтегловност.

— Бих останал до края на живота си да свиря в тази зала — прошепна благоговейно Зокощиц, когато Елиът приключи с песента.

— Божествена акустика — подкрепи го и Тото.

„Може би не е само акустиката, която ни кара да се чувстваме в храм на музиката“ — помисли си Ален, но не посмя да изкаже гласно подозренията си. В края на залата, зад гърба на флейтиста, се намираше друг шедьовър на стениписта. Атлетичната фигура на нетипично синеокия горски свирач, заобиколен от хора, птици и животни, в чиито очи се четеше обожание, можеше да принадлежи само на любимия му митичен герой. Нима наистина бяха попаднали в светая светих на музикантите? И къде, о, Земя, къде се намираше тя?

От мига, в който видя изображението, до последната нота на последния бис, Алевар не спираше да мисли за това.

Според спонсорите, мястото било наскоро открито и концертната зала импровизирана, за да може елитът на Земята да се наслади на поредното изживяване, недостижимо за обикновените хора.

Според Ален Варан импровизираната концертна зала бе изгубеният храм на Орфей.

* * *

Колкото по-дълго размишляваше върху теорията на Луис, толкова повече Лили се убеждаваше, че той е пропуснал съществен детайл от пъзела. Направи изчисления, независими от тези на акада и те потвърдиха опасенията й.

Шестте човешки свята бяха разположени върху страните на един и същ равностранен триъгълник от сферичния галактичен икосиадър. Земята и Бойна звезда деляха едната страна на триъгълника на три равни части. Хайтек и Божата планета очертаваха „третинките“ върху втората, а Звездна градина и Да Винчи — върху последната. Когато точките се съединяха с отсечки, успоредни на отсрещните страни, се получаваше подсистемата с девет триъгълника, разположени в три реда — един на върха, три по средата и пет в основата. Шест от тези триъгълници имаха общ връх. Останалите им върхове бяха шестте познати на човечеството свята. Можеше да се приеме, че хората обитаваха върховете на правилен шестостен.

Луис Варан беше определил съвсем прецизно местоположението и вида на фигурите.

Проблемът се състоеше именно в точността на изчисленията. Според теорията за Вселенския енергиен скелет линиите в подсистемата представляваха нейните „пътища“ — енергийните канали, свързващи отделните скелетови точки. Но всяка от планетите, населени с хора, беше свързана директно само със своите „космически съседи“ — Земята с Хайтек и Бойна звезда, Да Винчи с Бойна звезда и Звездна градина и т.н. За осъществяването на тунелен рейс от Земята до Да Винчи трябваше да се премине през Бойна звезда, за Божата планета — през Хайтек, а за Звездна градина бяха необходими поне две пренасочвания. Лили се питаше какъв е смисълът от подобна кръгова организация на пътуванията. Не се ли усложняваше излишно трафикът? И как се осъществяваше пренасочването в малките Входни точки на новите светове?

Отговорът стоеше пред нея толкова очебиен, че й беше трудно да го приеме. Центърът. Общият връх на триъгълниците. Той беше пряко свързан с всеки от останалите върхове. С всеки от шестте човешки свята!

— Това е безумие! — Луис беше очаквано потресен.

— Но обяснява идеално всички несъответствия.

— Далеч не всички, млада госпожице. Далеч не всички! Не виждам например нито байт обяснение на тунелните рейсове към индустриалните луни.

Беше ред на Лили да прояви твърдост по темата:

— Аз дори не знам къде се намират тези луни. Как да преценя дали се вписват в хипотезата?

— Именно! — възкликна със задоволство акадът. — Не можеш да градиш хипотези върху част от фактите. Не е научно. Освен това води до изкривени представи и фалшиви заключения. Не знам кое от двете е по-страшно.

— Виж, Лу, Земята е свързана само с два от познатите ни светове, но е логично да има преки връзки с други скелетови възли. Тя е разположена върху страна от основен триъгълник на икосиадъра, а това означава енергийни канали към точки от подсистемата на съседния триъгълник. От друга страна, ние говорим за пространствен икосиадър, а изчисленията ни остават в сферата на простата геометрия. Може би връзките с индустриалните луни ще станат по-ясни, ако допуснем, че центърът на „нашия“ триъгълник е свързан с центровете на такива от други икосиадри и…

— Не, не. Да спрем дотук. — Варан размаха демонстративно ръце. — Натрупването на предположения размътва основната нишка в разговора. А и откога у теб този интерес към пространствената геометрия? — вгледа се изпитателно в нея.

— Очевидно ми влияеш зле — вдигна рамене студентката.

— И ти на мен — не й остана длъжен той. — В противен случай нямаше изобщо да се замислям над теория, която обяснява частен случай.

— Какво имаш предвид?

— Да допуснем, че твоите шест камъка са тунелни връзки към шест свята. Да допуснем — той повиши глас, спирайки с жест порива й да се защити, — че тези шест свята са населените днес човешки светове, включително и Земята. Не е ли логично в другия край на всеки тунел да стои също такъв менхир, който да играе ролята на портал?

— Разбира се. Убедена съм, че в „дъното“ на всяка Входна точка се намира по един камък, през който преминават тунелните капсули.

Луис лукаво поглади брадичката си. Не очакваше подозрителната Лили Йерба да падне в толкова наивно скроен капан:

— Но защо в единствено число, любезна моя? В дневника на твоя пионер е описан цял кромлех. Защо на никоя от нашите планети няма изграден комплекс от подобни камъни? Ти сама ме убеждаваше преди минути, че Земята е свързана и с други точки от галактичния икосиадър. Ах, да — и че има пряка връзка дори с два от нашите светове.

Лили виновно го погледна. Въпросът бе назрявал и в самата нея. На Земята — само там! — от дълбока древност били създавани, а по-късно — преоткривани, огромни каменни комплекси. Хората често споменавали за особена енергия, която усещали по тези места, но никой не бе успял да „влезе“ в камъните. Възможно ли бе отговорът да се крие в древните артефакти? Едва ли.

Мистериозно построените земни структури не бяха междузвездни портали. Каквото и да бе разумното обяснение за изграждането им, то не беше свързано с Тунелите. А и никъде из новите светове не бяха открити следи от предхождаща разумна дейност.

— Не отричам възможността Входните точки да са представлявали същите кромлехи като описания от Лео Леван — заяви след кратък размисъл Лили. Говореше с увереност, която изключваше по-нататъшни възражения. — Липсата в наши дни може да се дължи на факта, че са били укрити от обществото. Или… съборени.

Варан се задави от изненада.

До този момент не беше си представял друга отправна точка към Тунелите, освен върха на хипотетичната обърната пирамида.

Външно продължи да се съпротивлява, но се постара да погледне сериозно върху заключенията на чернокосата си любимка. Трябваше да признае, че предположенията бяха породени от собствената му теория за природна обусловеност на тунелните трасета.

— Хм… — въздъхна примирено накрая той. — Изводите ти са съвсем прилични, доколкото може да се вярва на тези… дневници.

— Съмняваш се в Тери? Или смяташ, че Сола му е пробутала измислици?

— Не. Странни са по-скоро обстоятелствата, при които са открити. Тайни коридори, каменни саркофази…

— Като в пирамида — подхвърли небрежно Лили.

Той се намръщи:

— Не е смешно.

— Но със сигурност е някакво послание. Дали е случайно или нарочно оставено — не съм в състояние да преценя. Факт е, че текстовете са били скрити. Факт е, че в тайното хранилище са запазени различни по своята материя източници. Факт е, че мястото се намира в изоставен предкуполен град близо до Тунелния център.

— И твоята версия за случилото се е…?

— Заплаха. Цялата информация е била застрашена от унищожение. Съдържанието на дневниците било опасно за управляващите на Земята — и в онези дни, и днес. Трябвало е да последват съдбата на самите междузвездни портали. Но са се намерили хора, решени да съхранят истината. Били са достатъчно съобразителни, за да скрият „съкровището“ там, където има най-големи шансове за оцеляване. Възможно е каменните саркофази да са били експонати в някогашен музей, възможно е да е имало истински мумии в тях. А може би са знаели — при тези думи тя се усмихна, — че тайните на пирамидите и всички техни атрибути ще имат за потомците същата изкусителна сила, каквато са притежавали с хилядолетия.

Размишлявайки, Луис отново погали брадата си:

— Интересен поглед. И недоказуем.

Лили набърчи нос. В усмивката й се появи сянка на лукавство:

— Не твърдя обратното. Но ти си ме учил, че когато нещо е обявено за табу, то е заплаха за властта. А написаното в пионерските дневници с положителност е табу.

— Табу, което те окуражава да направиш извод за съществуването на още една населена планета. Първата, открита от Пионерите и истинският Тунелен център. И според теб управляващите на Земята я пазят в тайна, защото в противен случай ще изгубят контрола над трафика в новите светове.

— Точно така. Седмият свят. Нали ти твърдеше, че човечеството било разпределено в седем свята?

Акадът продължително я изгледа и жално въздъхна:

— С моите камъни по моята глава. Виждам, че добре си се подготвила.

— Добрите ученици са опасни — засмя се младата жена.

Остави го да осмисли предположенията й. Ако бяха верни, директните тунелни рейсове от Земята бяха само мит. Връзката с новите светове се осъществяваше не пряко, а чрез пресечната точка на шестте трасета.

Идеята изглеждаше еретична.

Но не и за хората, прочели дневниците на Пионерите и научили за шестте черни камъка, описани в тях.

[1] Парафразирано (за целите на повествованието) определение, взето от интервю на ст.н.с. д-р Людмил Константинов. Оригиналният текст гласи: „… квантовите флуктоации на пространствения размер“ (вж. http://www.mihailgrigorov.com/index.php?option=com_content&view=article&id=53&Itemid=63). — Б.а. ↑

[2] Цитат от древен арабски текст. — Б.а. ↑

[3] Алюзия за Теорията на всичко, която да обединява съществуващите днес Теория на гравитацията и Теория на относителността на Айнщайн. — Б.а. ↑

[4] Елементарни частици. — Б.а. ↑

[5] От англ. particle (частица, трошица). — Б.а. ↑

[6] Литоиден (геол.) — който има вид на камък. — Б.а. ↑

[7] По името на митологичен блестящ метал орихалк, от който според преданията бил изработен щитът на Херкулес (Херакъл). Орихалкът се споменава и от Платон в диалозите за Атлантида. Изследователите са стигнали до извода, че най-вероятно става въпрос за сплав на медта, вероятно месинг. Думата идва от гръцкото ὀρείχαλκος (планинска мед) и неправилно е интерпретирана на латински като aurichalcum (златна мед). — Б.а. ↑

[8] Алюзия за Тибет и съществуващите там каменни огледала, за които се твърди, че могат да променят времето. — Б.а. ↑

[9] О-в Крит; скорпионът се възприема за оригинален критски мотив от ранния минойски период. — Б.а. ↑

Свят без име

Каси първа почувства излизането от Тунела.

— Приземяваме се — извика тя още преди да е свалила маската от очите си.

Изглежда спътниците й също бяха усетили разликата, защото почти едновременно с нейния вик Мика изкомандва:

— Отблъснете се с крака и скачайте! Сега!

Четиримата се разлетяха около капсулата като развалени пружини, измъкнали се от гнездата си.

Мика направи няколко салта назад, приземи се елегантно на крака и свали импровизираната маска. Тъкмо навреме, за да види плонжиращия вдясно от нея Паскал. Бе отскочил с голяма сила и не беше преценил скоростта, с която се стовари върху твърдия под. За разлика от него Дюк успя да омекоти падането си, отърколвайки се като опитен каскадьор. Кая бе предпочела сблъсъка със земята да се поеме от ръцете и коленете й. Беше застинала в позата от приземяването. Отдалеч напомняше голяма настръхнала котка.

— Всичко наред ли е там? — извика към нея Мика и се запъти да се увери лично. Мъжете можеха да се погрижат за себе си и сами.

Приближавайки се, видя сгърченото от болка лице на младата островитянка.

— Можеш ли да вървиш? — попита меко, докато внимателно й помагаше да се изправи.

— Надявам се. Просто коляното ужасно ме боли — отговори виновно Каси.

Мика огледа изранения й крак. Тънка струйка кръв се процеждаше през разкъсаната й дреха.

— Не се бой. Сигурно е повърхностна контузия от удара. Можеш ли да го раздвижиш?

Кая кимна и се постара да направи няколко плахи маха въпреки болката.

— Какво става тук? Кая, добре ли си?

Мъжете се бяха приближили незабелязано и думите на Дюк накараха двете момичета да подскочат.

— Контузила се е при падането — отговори вместо спътничката си Мика. — Нищо сериозно според мен, но е добре да сканираме десния крак.

— Да ти минава през ума, че медискенът остана в гравиплана? — изгледа я недоволно Паскал.

— Говорех за този в нашия медицински център — не му остана длъжна брюнетката. — Намираме се на територията на Входната точка. Оттук до Острова са няколко часа път — дотогава можем да стабилизираме с персоналния възстановяващ кит.

Мисълта, че са почти у дома, ги накара да се огледат за изход. Улисани в собствените си преживявания, не бяха забелязали кога и къде е изчезнала капсулата, от която бяха скочили. Отново се намираха в затворено куполно пространство без врати. Без конвенционални врати.

— И сега какво? — не се стърпя отново Пако. — Тук няма дори козирка, по която да се изкачим, за да се предадем!

Дюк Пан внимателно изучаваше мястото. Стената беше прекалено гладка, за да бъде естествена. И тези еднакви, тумбести менхири[1], сякаш вградени в нея като огромни декоративни пана… Повърхността им, гладка и упойващо тъмна, приличаше на разтопена. Колкото повече се вглеждаше човек в мрачните силуети, толкова повече му се струваше, че в действителност те са вдлъбнати.

Хамелеонът не си спомняше да е срещал подобни скали из Божата планета.

— Тази пещера е изкуствена — заяви след кратко мълчание той.

— За какво говориш? — намръщи се Пако.

— Погледни черните камъни. Формата им е странна, някак недосегаема, неопределима. Разположени са в кръг, на равни отстояния един от друг. Колкото и да са съвършени творенията на природата, тези шест скални къса са прекалено еднакви и… симетрично разположени. Ами стената? Няма издатини, няма вдлъбнатини… Нищо! Долепена до камъните, без да нарушава релефа и целостта им…

— И таванът е такъв — добави разочарована Каси. Беше се опитала безуспешно да открие контури на скрит капсулен прихващач, какъвто бяха видели на Земята.

— Подът не е — замислено произнесе Пако. — Погледнете, пълен е с указания!

Като по сигнал другарите му се вторачиха в каменната настилка. От шестте черни камъка към центъра на помещението се проточваха шест пътечки, изпъстрени с тесни редици от знаци. Улисани в търсенето на врата, бяха ги пропуснали.

— Част от знаците ми се струват познати — каза колебливо Каси.

— Приличат на онези от Залата на записите, нали? — въодушеви се Пако. — Чудех се къде ли съм ги виждал.

— Не, приличат по-скоро на буквите в хартиените източници, които открихме, бягайки от Тунелния център.

Пако изгледа приятелката си с недоверие.

— Освен ако не смяташ, че и тях можеш да разчетеш — заяде го Мика.

Той тръгна да й отговаря, което накара Дюк да се намеси за пореден път:

— Оставете лингвистичните спорове — заяви помирително. — Очевидно е, че тази пещера е изкуствено създадена. От кого — в момента няма значение. Имаме по-сериозен проблем. Тунелът, през който минахме, свършва тук. Кая нямаше съмнение, че се „прикачаме“ към рейс за Божата планета. Това означава, че трябва да сме на крачка от дома. Но само ако открием изхода, през който тунелните капсули се придвижват към Входната точка.

— Поне един от нас да беше мернал посоката на онази хлебарка! — не се стърпя Мика.

Междувременно Пако беше коленичил и усърдно изучаваше най-близко разположените знаци, като от време на време ги докосваше с ръка и пролазваше напред-назад по очертаната от тях пътечка.

— Строителите със сигурност са оставили вратичка, през която да влизат и излизат — подхвърли той.

— И как предлагаш да я открием? Като се правим на гладни кучета по земята ли? — все още заядливо се поинтересува Мика. — Да изчакаме следващата капсула? Или просто да викаме „Портал, отвори се“?

Той я погледна сериозно:

— Почти. Само че не говоря за изхода на капсулите. Говоря за изход, който биха си оставили строителите. Служебен изход.

— Сервизен коридор?

— Нещо такова — потвърди той.

Островитянката скръсти ръце пред гърдите си с иронична усмивка:

— Уверявам те, драги, че вече имах щастието да пребродя някои сервизни коридори. Те по никакъв начин не ми напомнят за мястото, на което се намираме сега.

— Бих потърсил и друго мнение по въпроса.

Каси забеляза, че изведнъж всички погледи се насочиха към нея.

— Не, не разчитайте на мен, моля ви! — почти проплака. — Болката в крака ми пречи, а и съм по-изтощена, отколкото предполагах. Не мога да се концентрирам.

Настоятелните погледи на спътниците й бяха повече от изразителни. Бяха убедени, че тя ще се справи, независимо от положението, в което се намираше. Младата островитянка извади последния си коз:

— Вижте докъде ви докарах с моите… интуитивни решения! Може би участието ми в тази мисия е било грешка от самото начало. Може би не съм достатъчно подготвена.

За части от секундата забеляза объркване по лицата им, но в следващия миг Дюк Пан бащински я прихвана за раменете:

— Чуй ме добре, Кая. Каквито и резерви да съм имал към теб в началото на тази мисия, сега мога с чиста съвест да кажа, че ти не беше просто подготвена. Ти беше блестяща! Изпълни своята част от задачата: помогна да бъде заловен нарушител и осигури безопасно прибиране у дома на цялата група. Какво повече бихме могли да искаме от теб?

Тя сбърчи нос като малко дете:

— Толкова много неща ми бяха неясни. Никога нямаше да успея без вас.

— Нали затова сме екип? Да си помагаме — усмихна се той.

— Напълно си прав — долетя вляво от тях гласът на Пако. Беше се изтеглил към центъра и усмихнато галеше някакъв йероглиф с ръка. — И тъй като съм част от същия екип, сега е мой ред — допълни той.

Преди да успее да продължи мисълта си, от камъка пред него с леко свистене изскочи тунелна капсула. Чу Дюк и момичетата да викат, но не беше в състояние да схване думите им. Инстинктивно се просна по лице. В следващия миг събра цялата си воля и се изтъркаля към стената, като се опитваше да стои встрани от черните камъни. В момента, в който бе видял появата на капсулата, бе забелязал и вече познатата му сиво-зеленикава мараня.

Спря се едва когато се блъсна в гладката стена на пещерата. Погледна към центъра й, но капсулата беше изчезнала. Вместо нея видя на крачка от себе си хамелеона и брюнетката, които се бяха вторачили в него с неприсъща загриженост.

— Добре ли си? — запита разтревожена Мика, напълно забравила за скорошната им препирня.

Той кимна и пое подадената му от Дюк ръка, за да се изправи.

— Не ме мислете, кажете накъде отиде капсулата — изгледа ги намръщено. В сърцето си им беше благодарен за съпричастността, но не искаше да изглежда малодушен. Особено пред сдържаната амазонка.

— Премина през един от насрещните менхири — осведоми го тя.

— Какво?!

Преди да заговори, Дюк Пан се огледа. Увери се, че никой от тях не се намира на пътя на капсулите. Кая беше седнала на пода, достатъчно далеч, за да чува думите им. Той се обърна отново към Паскал и каза тихо:

— Страхувам се, че този път Кая е сгрешила. Мястото все по-малко ми прилича на Входна точка за Божата планета. По-скоро е някакъв… тунелен възел.

Очакваше рошльото отново да избухне, но вместо това той го подкрепи:

— Казах ви, че част от знаците ми се сториха познати. Дали приличат на онези от Залата на записите или на някаква друга писменост — не е важно за нас. Важното е, че всички знаци тук изглеждат издълбани, обаче някои от тях са като запълнени с боя. Първоначално не направих връзка, но след няколко докосвания си спомних за прототиповете, които баща ми носеше у дома. Прототипове на нови схеми — поясни, като видя, че спътниците му го гледат неразбиращо. — Връзките в тези схеми често се изграждаха с нишки, които също приличаха на прясно изрисувани знаци. Може би оттам съм се запалил по изкуството — добави с насмешлива усмивка.

— Какво се опитваш да ни кажеш?

— Първо, че си прав за това място, Дюк. Шестте менхира са входове към шест Тунела. Говоря за нормални междупланетни тунели, а не за „петно“, през каквото ни се наложи да се проврем на Земята. Защото тук се разминават само тунелни капсули. Поне до този момент не сме забелязали пътници, които да се мотаят между… вратите.

— Много успокояващо! — вметна Мика.

Пако се усмихна. Сарказмът й се беше върнал, след като се бе уверила, че е здрав и невредим. Без да се брои уплахата, от която той все още чувстваше цялото си тяло като натежал, размекнат плод.

Той продължи:

— Подозирам, че шестте Тунела водят към шестте населени от нас свята, но, разбира се, може и да греша. Накъдето и да водят, пътечките от знаци съдържат указания и за хората, и за капсулите. Обикновените йероглифи или символи, или каквото са там, са предназначени за строителите и поддържащите тази… спирка. А „боядисаните знаци“ направляват тунелните капсули. Предполагам, че в долната страна на капсулите има някакви сензори, които контактуват с нишките. Но трябва да призная, че технологията не ми е позната.

— Смяташ ли, че ще се справиш с този… сервизен изход? — недоверчиво го изгледа Дюк.

— О, да — погледна го Пако. — Ще ми трябва малко време. Ще сканирам шестте пътечки — ако междувременно някоя капсула не ме размаже. След това трябва да обработя всички схемоглифи на екипера. Убеден съм, че някаква комбинация или окъсяване на верига ще доведе до отваряне на тайната врата, която търсим.

— Ще ти помогнем със сканирането — Като добър лидер тредман Пан умееше да взема решенията си бързо.

— Почакай — хвана го за ръката аполониецът. — Намираме се в свят, за който дори не подозирахме, че съществува. Сигурни ли сме, че искаме да излезем навън? Все още е възможно да се „гмурнем“ след някоя капсула, която поема към нашите светове. Когато Каси си почине малко, ще може да определи тунела, който води до Божата планета и другия, който ще ме отведе към Да Винчи.

Няколко секунди Дюк го гледаше мълчаливо.

— Ще ти помогнем със сканирането — повтори накрая той.

* * *

Лили прехвърляше дневника на непознатия звезден пътешественик отново и отново. Струваше й се, че всеки прочит отваря очите й за още неосмислени факти. Случайният сблъсък на човека с Тунелите имаше предистория, която напомняше пъзел с изгубени парченца. За да се сглоби пъзелът, трябваше да се пресъздаде съдържанието на всичките му елементи — дори онези, които нямаше как да бъдат намерени.

Върна се към бележките, които предхождаха откриването на първия тунел.

Бордова записка К-132609689

на Лео Леван, екипаж Бета,

интерстеларен кръстосвач Терарок-1315.

Наблюдения над квадрант 28 от летателния план приключени на 92%. Изследваните планетни системи в квадранта не са подходящи за живот. Необходима степен на тераформиране: над допустимите граници на ефективност. Вероятност за оцеляване след тераформиране: под 20%. Вероятност за отклонения в развитието на индивидите и мутации: над 60%.

Докладът за отсъствие на планета за обитаване в квадрант 28 верифициран от научниците на активния екипаж, но отхвърлен от капитан Юсей Грифин. При така създалата се обстановка, следвайки Процедурите, екипаж Бета ще продължи наблюденията до стопроцентно изчерпване на планетите за изследване.

Забележка: Удълженият престой в квадрант 28 може да доведе до преждевременна дехибернация на екипаж Гама и да претовари животоподдържащите системи на борда.

В по-нататъшните записки не се споменаваха проблеми с дехибернацията или условията за живот на борда на кръстосвача, което предполагаше достатъчно бързо развитие на събитията. Оставаше въпросът за местоположението на мистериозния квадрант двадесет и осем. Къде се намираше родината на Тунелите?

Бордова записка К-132609693

на Лео Леван, екипаж Бета,

интерстеларен кръстосвач Терарок-1315.

Планета Кварта от ОРХ-6-Поларис се превръща в главен обект на изследванията. Предварителните проучвания сочат наличие на атмосфера — рядка, но с преобладаващо количество азот и кислород. Средната температура на повърхността надвишава земната, без да е животозастрашаваща за човешкия вид.

Неочакван проблем: въпреки отсъствието на видимо движение по повърхността, съществува възможност планетата да е обитавана от разумни същества. Основания за подобни заключения са резултатите от разузнавателните огледи на безпилотни сонди. Сред изпратените материали се забелязват необичайни структури, напомнящи човешки конструкции и градове.

Забележка: Малко смешно е да очакваме от извънземните строежи и стил, копиращи човешките. Очаквам „градовете“ да се окажат поредното заблуждение на научниците, породено от мечтите им за среща с чужд разум.

Скептицизмът към прояви на извънземен разум се беше запазил в полевите бележки на автора, сякаш напук на преките му наблюдения при мисията на Кварта. Лили се зачуди дали от самото начало си е давал сметка за тенденциозните заключения или искрено е вярвал, че изчисленият геометризъм на находките е чисто природна забележителност.

Полева записка РТ-7812609706

на Лео Леван, екипаж Бета,

интерстеларен кръстосвач Терарок-1315.

По заповед на капитан Грифин пилотирани сонди Терита-1 и Терита-2 установени в орбита около Кварта. Наблюденията отблизо потвърждават пустинния характер на планетата. Наличие на сухи и полуизсушени речни корита. Водосборен басейн от морски тип в южното полукълбо. Наличие на пустинна растителност. Приложен онагледяващ видеоматериал. Приложени данни от гео- и хидроложки спотове. Приложени растителни образци. Не се забелязва наличие на животински видове.

Полева записка РТ-7812609707

на Лео Леван, екипаж Бета,

интерстеларен кръстосвач Терарок-1315.

Осъществено снижаване на пилотираните сонди и навлизане в атмосферата за оглед на хипотетичните следи, оставени от извънземен разум.

Съставено описание по преки впечатления: на 50º22’ северна ширина, в подножието на тривърха планинска верига с направление североизток-югозапад, е разположена огромна по размери каменна структура, наподобяваща останки от човешка дейност. Състои се от три концентрични, граничещи един с друг каньона, с различна ширина и отдавна засъхнала по дъното кал. Най-вътрешният е най-тесен. Средният е двойно по-широк, а външният — тройно. В „стените“ на каньоните (по дебелина пропорционални на празните корита) се забелязват процепи — като канали, които са свързвали отделните пръстени в обща система. В средата се издига широк и каменист хълм, обрасъл с ниска растителност. Причудливото разположение на камъните из хълма създава илюзия за руини от запустяло селище. Размерът на цялата структура е от порядъка на километри. Южно от нея започва правоъгълна равнина с дължина около 600 километра…

Описанието продължаваше със същата умишлена сдържаност, а у Лили все по-силно се зараждаше смътното усещане, че й звучи… познато! За разлика от пионера Лео Леван тя не изпитваше съмнения по изкуствения произход на каменния комплекс, както и че „каньоните“ някога са били пълни с вода, даряваща живот и сигурност на хората от хълма. Прехвърляше през ума си лекциите на Луис, но не можеше да си спомни исторически събития, свързани с подобен град. Планина на север, равнина на юг, три водни пръстена…

Разочарована, че не може да открие отговора сама, подаде данните на електронния асистент. Получи резултати преди да е дочела записката. Солидно количество рисунки, няколко холоси и над деветдесет процента съвпадение със словесното описание на древен философ. Останалите десет процента не се покриваха с наблюденията на астронавта, защото според философа обрисуваното място съществувало върху потънал остров.

Стори й се забавно една литературна легенда от Земята да има свой материален прототип сред звездите. Ами тривърхата планинска верига, описана от забравения пионер-откривател? Ако човек се постараеше, можеше да намери прилика между нейните хребети и Голямата тройка.

Прилики… Митологията на третата планета от система Слънце срещу реалността на четвъртата планета от система ОРХ-6-Поларис.

— Мда… Прекалено често общувам с акада — намръщи се Лили и остави електронния асистент да архивира текущите записи.

* * *

Оливър поклати укорително глава:

— Не се предаваш лесно!

— Тъй верно! — изкозирува уставно кадетът.

Разговаряха навън, екипирани с леки скафандри и сами сред негостоприемния пейзаж на Наполеон. По настояване на нетърпеливия МакВали се бяха примъкнали до най-отдалечената от базата точка. От това място не се виждаше планетата, майчински приютила парчето астероид в орбитата си. През целия път младежът повтаряше нещо за някакъв експеримент.

— Да приемем, че се съглася. И закъде ще градим нашия тунел?

Тери едва дочака тези думи. Включи любимия си холоизлъчвател и пред очите на двамата се появи парче от звездното пространство, което Оли Терв не беше виждал преди. Спътникът му увеличи част от образа и завъртя пространствения обект така, че пред погледите им проблесна маркировката на малка планета. Встрани от нея се изписаха координатите й.

— Какво е това? — запита поразен програмистът.

— Подарък от баща ми — усмихна се доволно кадет МакВали. — Е, той още не знае, че ми го е подарил…

— Страхотно! Остава да ни обвинят и в кражба! Като че нарушението на цял куп правила в базата не беше достатъчно!

Кадетът се засмя:

— Няма да ни обвинят, защото този файл не съществува. Поне официално. — С крайчеца на окото си зърна объркването на мъжа срещу него. — Преди години баща ми заминал за индустриалните луни като миротворец. Имало някакви бунтове, обхванали две или три от луните и Земята спешно изпратила отряди от Бойна звезда.

— Не разбирам — намеси се Оливър — Индустриалните луни са изцяло роботизирани, нарушителите са маркирани… Какво е могло да се обърка?

— Ами… баща ми не обича да разказва за онова време — колебливо отвърна Тери. — Знам, че е прекарал из луните няколко години, което е забавило кариерата му на Бойна звезда. При залавянето на група нарушители един от тях му дал тази карта заедно с писмо до семейството си. Писмото, разбира се, било предадено на одиторския екип, но картата баща ми запазил за себе си. Смята, че на нея е отбелязана една от индустриалните луни.

Оливър не скри учудването си:

— Мислех, че никой не знае къде са разположени.

— Така е — потвърди младият МакВали. — Затова съм убеден, че картата по някакъв начин е свързана с причината за онзи бунт.

— Не бях чувал за подобни бунтове — каза тихо, като на себе си, гостенинът от Хайтек. — Не знаех, че изобщо е имало бунтове.

— С бунтове или без, но към луните все още се изпращат охранителни отряди. Когато се върнат, твърдят, че не помнят нищо.

Стажантът от Пале Роял ловко приземи хвърчилото. Така работещите в базата наричаха багажа, който носеха със себе си при излизане на открито. Тъй като често се налагаше да вземат тежки принадлежности и апаратура, те предпочитаха да я опаковат, да прекарат въже през една от задължителните халки на опаковката и да използват предимствата на почти нулевата гравитация за придвижване на готовото „хвърчило“ до мястото, към което се отправяха. Вместо да носят, влачат или пързалят багажа си, затруднявайки се с гравитационни балансьори, те просто го оставяха да „плава“ в пространството над повърхността, като придърпваха въжетата над главите си, за да му дадат необходимата посока.

Тегленето на хвърчилата изискваше определени умения. В базата рядко се доверяваха на случайните гости за такава деликатна функция. Тери обаче се оказа схватлив и след първите излизания съекипниците с удоволствие му предоставяха досадното дърпане на въженцата. Затова и Оливър бе приел като нещо естествено големия балоновиден товар, който с поклащане се носеше зад гърба на младия му приятел.

Кадетът разопакова багажа и с гордост закрепи парче черна скала на подготвена за целта поставка. Спътникът му се намръщи и размаха ръце:

— По-добре не ми казвай!

— Взех го назаем. Майорът го държи в шкафа си. Преди да забележи липсата, ще съм го върнал.

— Постъпваш детински, а на всичко отгоре въвличаш и мен.

— Но нали към това се стремяхме! — разпали се Тери и започна да сглобява млечнобялата, сякаш опасана в мъгла, партикална капсула. — Ето го нашият напръстник. А това — той занарежда пъзела от лъскави миниатюрни части — това ще бъде нашето перце. То ще подръпва струните, докато ни отведат ей там — при последните думи посочи с пръст към проблясващата на холограмата индустриална луна.

Оливър огледа конструкциите.

— Струват ми се дребнички. Как смяташ да се смалим до големината на яйце? — погледна развеселен към кадета.

— Първият полет ще бъде безпилотен — бе невъзмутимият отговор. — Приготвил съм малък инфоцилиндър. Остава само да го закрепя тук, вътре. А дотогава ти програмирай нанолотите. Все пак моделът си е твой.

Оливър се зае да въвежда координатите. От време на време сверяваше данните с холокартата и собствените си записи.

— Мислех, че се шегуваш! — мърмореше той, докато зареждаше „перцето“. — И как изобщо си успял да доставиш всички тези неща?! Такива нанолоти са рядкост даже в Експерименталния център на Хайтек!

— Е, скоро ще можете да си ги поръчвате директно от мен — смигна хитро през скафандъра Тери. — Вече знаеш, че луните на Бойна звезда крият не само дивеч за туристите. Що се отнася до доставките, никой не отказва на заявка от Пале Роял. Капитан МакЧжоу е прочут със своето… хм, странно отношение към околните.

„Хлапе!“ — укори го наум Оливър. Капитан МакЧжоу беше известен с безкомпромисно отношение към хитреците и мошениците. Победителите не ги съдят, но Тери не биваше да очаква снизходителност за злоупотреба с командирското име. Дори експериментът да завършеше благополучно.

А и как щяха да преценят дали преносът е бил успешен? Инфоцилиндрите бяха играчки, модерните „писма в бутилки“, които ентусиасти от всички светове изстрелваха с всевъзможни приспособления в космоса. Тяхното послание можеше и да пристигне на незнайната индустриална луна, но те не разполагаха с канал за обратна връзка.

„Хлапе!“ — повтори си Оливър и продължи мълчаливо с приготовленията.

* * *

По време на краткия процес, а и преди това, докато траеше разследването, Мириам се държа с достойнство. Събраните срещу нея улики бяха еднозначни. Но дори да имаше възможност да ги отрече, тя не би го направила. Тези хора я съдеха по закони, които тя не признаваше. Закони, от които се беше отрекла така, както собственият й свят се беше отрекъл от нея.

Да, тя беше задържала онзи войник, но не от алчност, а заради щастието на дъщеря си. Нима щастието на децата не беше най-важната мисия в живота на всеки родител? И когато видя, че молитвите не бяха достатъчни, за да изцерят младежа, нима не рискува живота и душата си заради него? Отведе го сама на онзи прокълнат остров, защото знаеше, че тъмните сили, които властваха там, можеха да го спасят. В името на детето си беше готова на всичко, дори на сделка с лукавия. Хората, които я съдеха, не разбираха това.

Обвиняваха я за неспазването на някакви измислени принципи, а в същото време те самите бяха престъпили вечните, божиите закони. Не бяха ли именно те, нейните обвинители, които с лъжи я доведоха на Земята? Не беше ли отнел спасеният от нея войник с похотта си ума и честта на дъщеря й? Не беше ли той същият, който сега я обвиняваше в убийството на чужди синове? Не бяха ли гневът и гордостта истинските двигатели за повдигнатите обвинения от неговия баща и останалите генерали? Имаха ли право тези грешници, които живееха в света на Седемте гряха[2], да съдят нея?

По целия път към заточението си Мириам отново и отново си задаваше тези въпроси, отправяйки горещите си молитви към Него — единственият, безгрешният, изпълнен със състрадание към бедните духом и слабите телом. Той и само той имаше правото да съди! Защото само той прозираше истината, криеща се в душите на недостойните му чеда.

Поради дарбата й я държаха отделно от другите и всичките й стражници бяха само нехора — като онези, които я арестуваха. Носеха черни дрехи, меки, еластични, позволяващи им да извършват мигновено и без това бързите си движения. Нечовешките им глави бяха покрити със специални черни шлемове, които много приличаха на пробити на петата чорапи. Бяха си спечелили прозвището черноризци. Според Мириам, не само защото бяха облечени в черно, а защото бяха черни същества, не от бога създадени.

Черноризци я бяха придружили и до наказателната капсула. Синхронизираха маркерите й със седалката, така че да не може да стане без разкодиране отвън. Поставиха шлема на главата й. За момент просветената се зачуди дали шлемът също не беше различен от тези на останалите заточеници. Все пак я бяха настанили в местата за особено опасни нарушители.

Това бяха единствените мисли, които си позволи, преди да продължи да се моли. След като получи присъдата си, беше дала обет пред Него, че ще прекара дните си в мълчание и молитви, като истинска жрица на Инисиалната църква на кръста.

Затова нито се развълнува, нито се учуди, че тунелният рейс я отведе в предразпределителен център за нарушители, а не директно към индустриалната луна, отредена за изтърпяване на наказанието. На мястото, където пристигнаха, заточениците се прегрупирваха и се транспортираха до крайното си местоназначение.

Новопристигащите бяха оставяни да починат, да похапнат и — ако имаше достатъчно време — да поспят. Маркерите на особено опасен нарушител отново отредиха самостоятелно помещение за Мириам. Тя дори се зарадва, защото щеше необезпокоявана да се отдаде на молитвите си. За съжаление не можеше да изключи металическия глас, който периодично съобщаваше направленията и онези имена от заминаващите, които по една или друга причина не бяха се явили навреме:

— Дестинация Коплан. Бирм Баян, Лагуна Джо, Хейзел Махинош, Язон Юлис… Дестинация Бурия. Его Койбо, Каина Нова… Дестинация Вивалон. Елиас Кенди, Мехтепа Римед, Миранда Ривърхол… Дестинация Алпика. Нео Андерсон, Розмар Валд…

Гласът стигаше до края на списъка, правеше кратка почивка, докато данните се обновят и започваше отново: дестинация Коплан… Бурия… Вивалон… Миранда… Алпика…

Монотонното повторение започваше да й действа приспивно, даже се беше унесла в успокоителна дрямка, когато някой изкрещя почти в ухото й:

— Миранда Ривърхол! Докога ще се мотаеш?

Тя погледна стреснато мъжа, който се беше надвесил над нея. Изглеждаше заплашително в специалната си униформа, изпълнена с бутони и светлинни индикации. Видя гнева му. Човек? Бяха позволили на истински човек да контактува с нея. Дали да не му внуши набързо, че е сбъркал адреса? Но какво всъщност искаше той? Мъжът изпревари въпроса й:

— Не чуваш ли, че те викат в сектора за отвеждане?

Мириам се заслуша в металическия глас, но не чу името си. Погледна въпросително към охранителя. Той изтълкува погрешно изражението й и изръмжа:

— Не се опитвай ми пробутваш психарските си номера! Всички знаят за теб!

— Нищо не се опитвам — засегна се тя. Глупакът си нямаше и представа, че ако бе пожелала, сега той щеше да обяснява пред шефа си как е намерил празно помещение.

— Не чуваш ли, че те викат? — малко по-спокойно изрече той.

Тя поклати глава, но по негово настояване се заслуша в монотонното изреждане.

— … Каина Нова… Дестинация Вивалон. Елиас Кенди, Мехтепа Римед, Миранда Ривърхол…

Той освети идентификацията й:

— Тук пише: Миранда Луса Ривърхол. Да не би наоколо да има и друга грозница със същото име?

— Съжалявам — наведе глава просветената, като се стараеше да не обръща внимание на обидата. — Идентификацията не греши. Но аз се казвам Мириам. Мириам Малчери.

— Добре, добре — с неприкрито отегчение произнесе мъжът. — Байт кредит не давам за личностното ти разстройство. Ще придружа смачкания ти задник до сектора, а после да му мислят онези, които те поемат.

Охранителят ловко синхронизира маркера й с мрежата. Сега всеки негов колега знаеше къде се намира тя и след колко време могат да я очакват в сектора за отвеждане. „По-умен е, отколкото изглежда“ — помисли си нарушителката, тръгвайки безропотно пред него.

Вървяха по тесния коридор, който завиваше ту наляво, ту надясно, ту хлътваше в обратна посока с лек наклон — същински каменен лабиринт. Мириам не предполагаше, че база за временно настаняване може да е строена така стабилно и с толкова усложнена структура. Отдаде необичайното архитектурно решение на обезопасителните мерки, които трябваше да притежава всяко място, изпълнено с престъпници.

Зачуди се дали бягствата в тази каменна крепост са възможни. Тъй като в момента имаше само един човек, когото можеше да попита, тя се опита да му внуши да започне разговор по темата. Грубиянинът зад гърба й обаче беше включил ушните си филтри. С тях чуваше само вълната на дежурната охрана, затова не съзираше смисъл във внезапно прокрадналото се в ума му желание да сподели някои свои истории с поредната ненормалница.

Борбата между дарбата на Мириам и здравия разум на охранителя продължи почти до края на общия им път. Когато освобождаваше маркера й от своя масив, за да го прехвърли към този на транспорта й, мъжът все пак не се стърпя:

— Ей, ама голяма беля си, да знаеш! Уж не си нищо особено, а за малко да се размекна като лечебна кал пред тебе! Ако питаш мен, всички жени трябва да ви пратят на индустриалните луни!

Просветена Малчери навири нос:

— Нито знам за какво говорите, нито ме интересува!

Студенината й не му направи впечатление:

— Добре, че редовно си подновявам антисиренния серум — продължи той. — Безотказен е. По-скоро куклите ще проговорят, отколкото аз.

Мириам разбра, че последните му думи се отнасят за изкуствените му колеги, които преобладаваха като вид в базата. Но не те бяха предизвикали жадното любопитство, проблеснало в очите й.

— Антисиренен серум ли? — не можеше да си спомни какви същества бяха сирените. Не бяха ли нещо като серафимите? Нима този самодоволен глупак я бе сравнил с небесно творение?

За кратък миг се почувства поласкана. Бе готова да му прости грубото държане, но той отново се захили насреща й:

— Сега разбра, а? Инжектиран съм срещу изкушенията на плътта и слуха — и тежко се отдалечи, преди тя да е успяла да отвърне каквото и да било.

— Очевидно тук са предпазливи към пришълците. Особено към такива като мен — измърмори Мириам. След процеса се беше примирила със съдбата си, но изведнъж я обзе негодувание — както някога, когато жреците на кръста останаха слепи за вярата в сърцето й, защото виждаха само прокълнатото й име.

Тогава Миранда Луса изчезна, но недостойните успяха да изровят останките от пепелта. Просветена Малчери осъзна, че няма да намери покой, докато отново не погребе натрапницата в полето на забравата.

Този път завинаги.

* * *

Четиримата се провираха между ниските бодливи храсти с малки червено-кафяви листа и дребни смарагдови плодове. Горещината се усилваше и ги караше да чувстват все по-силно умората, потискана с часове. Пустинен и еднообразен, пейзажът оставаше непроменен, накъдето и да обърнеха поглед. Единствено голите просеки с вид на първобитни шосета крепяха надеждата им, че планетата е обитаема. Откакто бяха тръгнали, по предполагаемите пътища не бяха забелязали нито живо същество, нито машина.

Куполът, от който излязоха, бе останал някъде зад тях. Когато се отдалечиха достатъчно, обърнаха поглед назад, за да го разгледат. Останаха разочаровани — отвън той приличаше на обикновен хълм. Един от многото, обрасли със същите полусухи храсти и хилави бурени и изпълващи безкрайната равнина.

— Все още ли мислите, че беше добра идея да се погребем в тази пустош, наместо да продължим пътешествието си из Тунелите? — запита Пако, като се задъхваше от усилието да говори. Вървеше последен и все по-често молеше за почивка.

— Не можем да спрем тук, намираме се в средата на нищото — отвърна му през рамо Дюк, докато помагаше на Каси да върви. Кракът й не беше се оправил и двамата с Мика се редуваха да я подкрепят. — Престани да хленчиш. Вземи пример от Кая. Освен че е най-малката, тя е жена, контузена е, но не се е оплакала нито веднъж.

Пако замълча и отново се затътри след островитяните. Тези хора като че ли имаха неизчерпаем запас от енергия. Не се смяташе за мрънкало, но с всяка крачка в душата му угасваше част от надеждата, че ще се завърне жив и здрав на Да Винчи. Поврага авантюрите! Вече мечтаеше само за удобната си къща на брега и тихите занимания, които преди няколко седмици му се струваха толкова скучни. „Ако всичко приключи благополучно, първото, което ще направя у дома, е да довърша онази застаряла тема!“ — обеща си той. — „И ще подаря тъпите картини с кодовете, за да не се изкушавам повече“.

Мика, която вървеше напред, им направи знак да спрат и да се снишат. Беше лесно да се прикрият. Дрехите им не притежаваха маскировъчна окраска, но от полепналата при митарствата мръсотия бяха добили онзи неопределен цвят, който чудесно се вписва и в пустинния, и в градския пейзаж.

Скрити между храстите, наблюдаваха с безпокойство бронирания транспортер, който приближаваше по просеката вдясно от тях. С такива машини се разхождаха разпределителните одитори, когато отиваха да арестуват нарушители.

Четиримата пътешественици се спогледаха. В главите им се въртеше един и същи въпрос, но никой от тях не посмя да го изкаже. Всеки звук можеше да ги издаде.

Транспортерът ги подмина и те с удивление видяха, че се отправя към хълма, в който се криеше междутунелният възел. Заобикаляйки го, скоро се скри от погледа им.

— Сякаш потъна вдън земя — отбеляза Мика.

— Мислех, че изчезващите в земята машини отдавна не те впечатляват — подразни я незлобливо Пако. Имаше предвид не само „вратата“ на Земята, през която се бяха проврели с тунелната капсула, но и неочакваното стълбище, което ги беше извело навън от купола с менхирите.

Беше се оказал прав за направляващите сензорни нишки, както и за указанията, оставени на строителите. Изчисленията от екипера плюс остатъците от пещерния робот му помогнаха да излъже системата. Една от „изрисуваните“ пътечки се отвори и те не се поколебаха да се спуснат по нея. Там ги чакаше поредният подземен коридор, който ги отдалечи от тунелния възел. Дълъг, тесен и със заоблени стени, той завършваше с непокътнати стъпала, издялани в скалата. Едва ги изкачиха, чудейки се дали неизвестните строители са били гиганти или просто гигантомани.

Изходът в края на стъпалата беше затрупан. Беше очевидно, че не е използван през последните… стотици години. Наложи се Мика да го поразчисти. И макар че без нейните умения излизането им на повърхността щеше да трае с часове, все пак идеята за този изход беше дадена от него — хиперсоциалният жител на Да Винчи.

Призна го и самият Дюк:

— Както вървят нещата, ще се окажеш най-големият магьосник между нас — не скри удовлетворението си той, след като се бяха озовали под палещото слънце на безименната планета.

Пако се почувства поласкан. Получи своя звезден миг, макар и за кратко. Скоро трябваше да признае, че техническите умения не са достатъчни, за да се впише в кръга на островитяните. Те минаваха през изпитанията с особена лекота и издръжливост. Както и през пустошта. Качества, които, според него, бяха свързани със свръхчовешките им дарби.

Размишляваше как да разшири в бъдеще физическите си възможности, когато Дюк му направи знак да се изправи. Бяха изчакали няколко минути, но транспортерът не беше се появил от другата страна на хълма.

— Ще продължим в посоката, която Кая избра — заяви хамелеонът, докато четиримата отупваха полепналата по дрехите им жълтеникава пръст. — Придържайте се близо един до друг и възможно най-далече от просеките — последното предупреждение бе отправено към Пако, макар Дюк да бе обходил с поглед и тримата.

Тръгнаха мълчаливо. Не бяха изминали и двеста метра, когато чуха шума от връщащия се по просеката транспортер. Едновременно с това забелязаха в далечината още две, по-малки машини, които бързо се придвижваха в тяхната посока. Не ползваха удобството на пътя, а летяха ниско над съсухрените храсти, като непрекъснато сменяха направлението.

— Издирват ни — прошепна уплашено Пако, заврял глава под няколко бодливи клона, които се опитваха да одраскат лицето му.

— Не търсят нас — отвърна бързо Кая.

— Но може да ни намерят — изсъска в отговор той.

Дюк Пан им направи знак да замълчат. Транспортерът бе намалил скоростта и в момента се тътреше по просеката встрани от тях. За щастие един от издирвачите се спусна към него, заставайки с опашка към криещите се в трънаците хора.

В същия миг Пако почувства нещо като просветление в главата си.

— На около петдесет метра зад нас има сграда — обърна се той към хамелеона, като се стараеше да говори тихо и отчетливо. — Трябва бързо да се изтеглим натам.

Дюк го изгледа намръщено:

— Някой да ти е казвал, че миражите не са материални? И не ми се прави на интуит! Сега не му е времето.

Аполониецът отчаяно затърси одобрение в очите на Каси.

— Прав е — потвърди тя след кратко мълчание. — Не е сграда, но има някакво прикритие. Съжалявам, че не го усетих по-рано. Този крак продължава да ми изпива силите!

— Петдесет метра зад нас, по права линия, така ли? — повтори информацията хамелеонът, без да я изслуша.

Тя потвърди.

— Тогава да изчезваме, преди онзи отпред да е обърнал носа си към нас.

Затичаха се с всички сили и почти се спънаха в руините на селище, потънало в забрава от векове. Каменните му основи, отстъпили място на всесилните бодили, се губеха във всепоглъщащата пясъчножълтеникава пръст.

Четиримата се стовариха сред останките, имитирайки успешно продължение на отдавна сринати стени.

— Ох, че горещо! — изстена Пако, почувствал топлината на нагретите камъни през протритите си дрехи.

— Идеята беше твоя — напомни му с насмешка Мика.

— Сигурна ли си, че не ме подгряваш с пироманските си пръсти? — не й остана длъжен той.

Смълчаха се, усетили приближаването на издирвача. Машината обходи с небрежен полет развалините и отбръмча в равнината.

Пътешествениците предпазливо се заизправяха.

— Не мога да повярвам, че не усетиха топлинното ни излъчване! — зачуди се аполониецът и заразтърква онези части от тялото си, които преди това бе долепял до каменния под.

— При такова нагряване на руините нищо чудно да сме били най-хладната част от околната среда — сви рамене Дюк. — Топлинните радари не ме притесняват. Повече ме изненадва фактът, че не ни засякоха с биорадари.

— Може би изобщо не са имали такива, може да не са били включени. Казах ви, че издирвачите не търсеха нас — повтори Кая, натъртвайки на думите като учител пред бавно схващащи ученици.

— Тя има право — обади се внезапно един глас зад тях. — Търсеха мен.

Стреснати, четиримата като по команда се обърнаха в посоката, от която идваше гласът. Пред тях, сякаш излязла изпод срутения град, стоеше висока, изпита жена с удължено лице, характерен нос и пронизващи очи под сключени, неженствени вежди.

— Мириам Малчери! — възкликна невярващо Дюк Пан.

— Отдавна не бях чувала това име — измери го тя със сянка на благодарност в очите.

Каси също я беше разпознала. Гледаше я със смесица от объркване, негодувание и страх. Опитваше се да отгатне намеренията й, но болката, умората и изненадата не позволяваха да усеща полето й пълноценно.

— Вие, изглежда, ме познавате — обърна се просветената към хамелеона. — Смея да попитам: откъде?

— Много съм слушал за Вас — отговори той, придружавайки думите си с дълбок протоколен поклон. С крайчеца на окото си забеляза, че я заинтригува и продължи. — Тредман Дюк Пан, на Вашите услуги. Имал съм удоволствието да обменям едели на Вселенското тържище с вашия иконом, Шандо Чиникул.

Мириам присви очи:

— А, Шандо. Тази малка, подла душица! — тя изсъска думите с презрение. — Би продал и собствената си майка за няколко едела. Но Вие вероятно знаете това, след като сте се спазарявали — допълни с насмешка.

Каси изтръпна. За части от секундата кръвта се смрази във вените й, защото реши, че просветената ги е разпознала. Усети, че Дюк също се смути. Интуитата си наложи спокойствие и се концентрира. В следващия миг вече знаеше, че думите на старата им позната са израз единствено на омерзение от измяната на иконома.

Успя да подаде незабележим знак на приятелите си и да почувства тяхното облекчение.

Мириам също усети промяната, сякаш току-що бе стопила невидима ледена преграда. Опита се да стигне до мислите на неочакваните си компаньони, но те като че ли се интересуваха само от мястото, на което бяха попаднали.

— Намирате се в разпределителния възел за индустриалните луни — отговори тя на незададените им въпроси. Видя как рошльото пред нея подскочи, но бързо се окопити. Явно беше съобразително момче.

— Ти ли ми наби в главата идеята за тоя камънак? — запита той без заобикалки и по начин, който на нейната планета се смяташе за неприличен.

Тя потвърди с нежелание. Стори й се, че ледената преграда отново се издига. Ами да, та нали тредманът беше от Божата планета! Сигурно и другите бяха оттам. Знаеха за Мъгливия остров и сега я мислеха за магьосница! За покварена жена, отдадена на тъмните сили! Опита се да им обясни:

— Да, аз имам дарба да спохождам мислите на другите. Но не от сатаната извира дарбата ми, а от вярата! Защото Бог ми я прати, когато го познах. Преди да намеря пътя си, не я притежавах. Не тъмни орисници са ми я пратили, а Той! И знам, че несгодите и униженията, на които ме подлага, са само изпитания. И когато дойде Денят, аз ще се наредя сред блажените — в погледа й постепенно узряваше някакъв фанатизъм, който превръщаше лицето й в безумна маска на знание, отчаяние и разкаяние.

Островитяните се спогледаха. Положението се усложняваше, защото Мириам Малчери беше менталик. Не беше специално обучена, но те познаваха възможностите й. Бяха достатъчни, за да им навреди, ако пожелае. Едва ли щяха да успеят да крият дълго мислите си от нея. А също и способностите, които притежаваха. И дори да не разбереше, че са участвали в заговора, тя можеше да ги погуби само, защото вярваше, че принадлежи към някакъв кръг от избраници, докато всички останали са обладани от тъмни сили.

Без да бъде част от „магьосническата общност“, Паскал също бе доловил опасността. Жената със строго лице бе изпълнена с противоречия. От една страна, тя беше разумна, практична и действена, но от друга — ирационална и ограничена по отношение на различните. По-лошо: тя мразеше себе си. Живееше със своята тайна на прокълната душа и се самонаказваше, отричайки собствената си дарба и приписвайки заслугата за съществуването й на нечие чуждо благоволение. В стремежа към „пречистване“ бе в състояние да нарани или убие всеки, изпречил се на пътя й. Всяка цел, загърната във фанатична вяра, можеше да причини гибел на невинни. Беше го доказала с робовладелския си инстинкт към онзи лейтенант от Бойна звезда. И беше избила цял отряд звездни граничари.

Пако знаеше какво е да си раздвоен — в известен смисъл той също се считаше за такъв: от едната страна беше дръзкият му математически талант, а от другата — авантюристичното желание да рисува. Ако искаше да се реализира като математик, не трябваше да се докосва до четката, поне докато завърши научния си труд. Същото беше и с просветена Малчери: ако искаха да разчитат на рационалната й същност, не биваше да докосват ирационалната й половина. Поне докато не се завърнеха благополучно у дома.

Със задоволство установи, че тредман Пан бе възприел тъкмо такъв подход. Леко и почтително бе прихванал Мириам за лакътя и я отдалечаваше от останалите, но така, че да чуват разговора, който се готвеше да проведе с нея.

— Споменахте, че се намираме на някаква индустриална луна — започна любезно Дюк. — Бихте ли ми разказали повече за това място, просветена? И как благостойна жена като вас е била заточена тук?

Пако със смайване забеляза как стъпка по стъпка хамелеонът визуално заприличва на събеседничката си. Гласът му също звучеше по различен начин.

— Ако Дюк продължава с преображението, скоро няма да го различавам от истинската Мириам — обърна се аполониецът към момичетата.

— Мълчи и слушай! — скастри го с усмивка Мика.

— А може и да гледаш! — добави весело Каси.

„Да, бе! Да гледам схватката между Сцила и Харибда“ — потрепери наум Паскал. Не помнеше дали двете имена се свързваха в легендите с битка помежду им, но със сигурност знаеше, че са били кръвожадни чудовища.

Не сподели мислите си с островитянките. Страхуваше се да не ги обиди. Вместо това се съсредоточи върху една подробност, която до момента им беше убягнала:

— Не разбирам — каза гласно той. — Ако издирвачите са преследвали онази жена там, защо не са успели да засекат маркера й на нарушител?

* * *

Макар и изказал гласно въпроса си, Паскал не очакваше да получи отговор. За негова изненада обаче Дюк даде думата на просветена Малчери. Поразен от разказа й, бе я убедил да повтори думите си пред всички. Аполониецът и момичетата останаха шокирани.

— Значи твърдиш, че в твоята наказателна колония се извършват тайни експерименти? — не можеха да повярват те.

— Да. Колония Вивалон, на тази планета. Там човеците слугуват на нехората. А когато управата реши, че някой от нас притежава „особено сполучлив разум“ — така го наричат, заточеникът изчезва. На негово място до няколко дни се появява нов нечовек. Страшното е, че новият понякога ни познава, нарича ни по име и… — просветената спря, размаха ръце в знак, че не може повече да говори и се разхълца истерично.

Останалите също мълчаха. Споглеждаха се въпросително един друг и си правеха незабележими знаци с очи. Но дори да заговореха жестомимично, в този момент Мириам не би ги усетила. Беше потънала в ужаса на собствените си преживявания.

— Твоят разум също е бил оценен като „особено сполучлив“, нали? — подтикна я Дюк да продължи.

Тя потвърди с кимване на глава.

— И как успя да се спасиш от… промяната?

— Избягах.

— Интересно — намеси се с насмешка Пако. — Излиза, че сама жена, с маркер на опасен нарушител, е напуснала съвсем спокойно строго охранявана колония, без някой да успее да я спре. Или залови.

Просветената едва го удостои с поглед и се обърна отново към Дюк:

— Охраната на колонията е от хора.

Той поклати недоверчиво глава:

— Доста недалновидно решение.

— Не съвсем — прекъсна го аполониецът без ентусиазъм. — Ако в колонията действително „отглеждат“ и социализират така наречените „нехора“, наличието на охрана от техния собствен вид би могло да ги травматизира и да изкриви изгражданите или присажданите социално-ролеви връзки.

Този път Мириам го изгледа с любопитство. С мъка сдържа порива си да го поздрави мисловно. Рошавият, небрежно изглеждащ мъж беше не само сръчен, но и аналитичен. Съжали, че не беше от нейния свят. Със сигурност би излязъл добър жрец.

— Съществува ли практика в онази колония да изчезват и заточеници с особено… сполучливи тела? — не се стърпя в това време Мика.

Просветената се взря внимателно в очите й:

— Не знам. Не съм сигурна какво имаш предвид. Но телата на нехората не се създават при нас.

От погледа дъхът на пиротичката секна, сякаш невидим противник я беше ударил с всичка сила в диафрагмата. Пое си въздух, преди да отвърне на удара с нов въпрос:

— Защо издирвачите не засякоха маркера ти? Повика ни при теб, за да не си сама, ако те заловят?

— Засякоха го — отвърна със сянка на превъзходство Мириам. — Но… някак си решиха, че не е онова, което търсят.

Островитяните останаха сериозни. Пако нервно се изсмя:

— Ама ти си била голяма веселячка! Мислех, че такива неща се случват само в холосите.

— Истината винаги е по-силна, защото е дадена от Бог — отговори назидателно просветената. — Не гледай измислените истории. Те са приумици на Сатаната, който иска да скрие правото слово от хората.

— Добре, добре — той махна пренебрежително с ръка. — Да се върнем на въпроса: защо ни повика?

Малчери се намръщи:

— Защото всеки момент издирвачите щяха да ви забележат. Аз ви помогнах, сега е ред вие да ми помогнете.

— И какво по-точно искаш от нас?

— Да се върна у дома.

Четиримата я изгледаха като гръмнати. Не й липсваше самочувствие, независимо колко объркани бяха чувствата й.

— Откъде реши, че сме в състояние да ти помогнем? — пръв заговори Дюк.

— Вие сте четирима — отговори невъзмутимо Мириам. — Озовали сте се тук по стечение на обстоятелствата и много ви се иска да се върнете в къщи. Поне той — тя посочи към Пако, — мислеше така, когато ви видях.

— Хиляди троянци! — възкликна засегнат аполониецът. — Ти си изключително перверзна жена! Правиш ли изобщо нещо друго, освен да надничаш в умовете на хората и да ги манипулираш?

Тя почувства презрението в думите му и се сви. Но той беше прекалено разгневен, за да го забележи:

— Непрекъснато повтаряш, че бог те насочвал, че той те закрилял, че спазваш повелите му. Аз може и да не разбирам много, но заповедите на твоя бог съм ги чел! И знам, че той забранява да лъжеш, да крадеш, да убиваш… Като си толкова благоверна, къде е смирението ти? Защо си го заменила с гордост и суета? И защо вместо да помагаш на нуждаещите се, мислиш само как да ги стъпчеш?

Дюк го прихвана за раменете, сякаш се опитваше да го предпази от сблъсък:

— Пако, недей!

— Няма недей! — освободи се нервно от хватката рошавият им спътник. — Тази жена е една злобна лицемерка! Тя не се е опитала дори да разбере вярата, която твърди, че изповядва! Използва способностите си, за да си играе с хората, наместо да им помага, както повелява собственият й бог!

— Тя е объркана — опита се да я оправдае и Каси, но той продължи да я напада с думи, като настървено настъпваше и се налагаше приятелите му да го удържат на разстояние.

Напълно съкрушена, Мириам слушаше обвиненията с отпуснати ръце и поглед, забит в земята. В гърдите й напираше непозната болка, очите й започнаха да виждат замъглено, сърцето й се разкъсваше от обидите, с които я засипваше този безцеремонен чужденец. Но най-лошо от всичко бе, че не можеше да му отвърне, защото изведнъж бе осъзнала истината.

— Вашият приятел е прав — събра най-сетне сили тя и вдигна глава. Усети, че в гърдите й олеква.

— Какво? — не повярва на ушите си Пако.

— Ти си прав — усмихна му се. Тъгата й беше истинска. — Онова, което каза за мен. Всичко е вярно. Не съм достойна за пастир на стадата божи. Не съм достойна дори да бъда в редиците на обикновените Му последователи. Жреците, които преди години отказаха да ме приемат в паствата си, са го знаели. Виждали са тъмните сили в мен. И само бедният просветлен Джованоти е поел този грях на душата си…

За всеобщо учудване Мика внезапно се приближи и прегърна просветената.

— Остави тези глупости, Мириам — каза тя с неочаквана нежност в гласа. — Ти си менталик. Имаш дарба, която трябва да служи на хората. Не срещу тях.

Мириам се разрида на рамото й:

— Не, аз не съм вещица, не съм магьосница! По-добре да умра, вместо да продам душата си на дявола. Предайте ме, предайте ме още сега! Върнете ме в колонията.

— Стига, престани! Чуй сърцето си — заговори Мика майчински, като леко потупваше разстроената жена по гърба и разтриваше раменете й.

Когато просветената се успокои, Дюк реши, че е време да обсъдят по-нататъшните си действия. Вече знаеха достатъчно за света, в който бяха попаднали. Никой не изяви желание да търси най-близкия град. Надеждите на Пако и Мириам за скорошно връщане у дома възкръснаха.

За кратко, защото островитяните виждаха фактите в друга светлина.

— Ако всичко, което Мириам разказа за колонията, е истина, нямаме право да си тръгнем, без да опитаме да спрем този произвол — заяви войнствено Мика. От нежните нотки в гласа й нямаше и помен.

Пако погледна с надежда към Дюк, но той, след кратък размисъл, одобри:

— Съгласен съм. Дълг на всеки член на нашата цивилизация е да брани живота и достойнството на човешката раса. Трябва да разберем кой извършва антихуманните експерименти. Не говоря за преките извършители, а за поръчителите.

— Може би ще разберем, но няма да стигнем до тях — промълви в този момент Каси, която през цялото време седеше свита и мълчалива, борейки се с болката в коляното.

— По-добре си почини — посъветва я Мика. — Мисля, че сензитивността ти е намаляла. Не се тревожи, виждам как ще стигнем до Вивалон.

При последните думи бе протегнала ръка към просеката, сочейки с пръст бързо нарастваща черна точка. Каквато и да беше мисията на „патрулиращите“ напред-назад транспортери — а те вече се досещаха за нея, този, който се приближаваше сега към тях, нямаше да я изпълни.

— На отиване или на връщане? — обърна се Мика към хамелеона.

— На връщане. Ако го направим преди да са натоварили… хм… багажа, ще ни разкрият твърде бързо. А връщането може да се проточи — смигна той.

Планът бе изготвен веднага и около четвърт час по-късно всичко се разви със светкавична бързина.

Горещината бе започнала да отслабва, а пейзажът около тях бавно придобиваше топлата медна мекота на залез от романтично холо. Кльощавите сенки на унилата растителност се запроточваха като хищни пръсти, които се мъчат да обгърнат цялата равнина в причудлива паяжина.

Групата бегълци изостави прикритието и се притаи от двете страни на просеката.

Транспортерът, който бяха пропуснали свободно, бе изчезнал — както и очакваха — за няколко минути зад добре познатия им хълм. След това силуетът му отново се появи на просеката и той спокойно се запридвижва към засадата.

Когато почти се изравни с тях, Мика внезапно се изправи. Ръцете й избълваха огнена лента, която пресече пътя на машината. За секунди пресече с пламъци и възможността за отбой.

Един от предните люкове се отвори и от него излезе мъж с униформа на пилот от екипите за бързо реагиране. Появата му беше излишна и изключително непредпазлива. Ако някой го беше запитал, едва ли щеше да даде смислен отговор защо е нарушил разпоредбите.

Мириам се усмихна.

Докато пилотът се оглеждаше, Дюк вече вървеше към него, преобразявайки се с опасно бърза скорост. На прага на транспортера се показа охранител. Забеляза мъжете и вдигна оръжие. В следващия миг го спусна нерешително, шокиран от двете напълно идентични фигури на капитана пред очите му.

Люкът от другата страна също се отвори и оттам заизскачаха останалите охранители. Мика ги очакваше и от вратата ги запращаше с дистанционни удари далеч сред бодливите храсти.

— Четири! — отброи залегналият встрани Паскал.

— Вратата е свободна, побързай! Аз отивам да помогна на Дюк — отговори му тя и не забрави да пресече пътя на свестяващите се с малко огън.

Пилотът и все още озадаченият му гард се оказаха също толкова лесни жертви, както и останалите. След като ги захвърли достатъчно далече, за да не пречат на тръгването им, Мика даде знак на Каси и Мириам. Хамелеонът бе погълнат от възвръщането на нормалния си образ.

— Мириам, транспортерът все още крие заплаха за нас — прошепна Каси, докато се приближаваха. — Сигурно са изпуснали някого. Опитай се да уловиш мислите му.

Просветена Малчери кимна и в същия момент почувства нещо, което вече беше изпитвала — усещане за невидимо наблюдение, за безплътно проникване, за…

— Ти си била! — обърна се тя към лешниковооката си спътница. — Там, на Земята, ти си била тази, която ме следеше, нали? Усетих… стила ти.

Беше безсмислено да отрича — всяка клетка в мозъка на младата островитянка излъчваше издайническо „да“.

— Добра си — изпревари я Мириам.

Зае се да улови мислите на спотаилия се противник.

От вътрешността на транспортера се подаде главата на Паскал:

— Хей, мислогонката! Искаш ли да те размаркирам?

— По-добре излез — посъветва го просветената. — Според приятелката ти машината все още крие опасност.

Той скочи пъргаво, като размахваше в ръка уред с вид на спринцовка:

— Нямаш проблем! Като начало ще те прехвърля към масива на транспортера. Надявам се търсачите да решат, че идваш с новата пратка и да спрат издирването. Малко улеснение, за да се придвижим необезпокоявани към тях.

С изражение на недвусмислена гордост от собствения си план, рошльото се съсредоточи върху маркерите на Мириам.

И точно тогава небето пред тях сякаш се разтвори. Във въздуха над машината се изви тънък стълб безумна черна вихрушка. Около нея се образува бледа сиво-зеленикава мъгла. Вихърът се забоде в транспортера, без да размести и прашинка извън себе си — сякаш се беше съсредоточил към собствената си вътрешност. Видението трая около секунда, след което изчезна, оставяйки илюзията за пробойна в лъскавия корпус, белезникава мараня и молекулярен инфоцилиндър с размерите на детско юмруче, който тихо се приземи в краката на Дюк Пан.

[1] Менхир (от бретонски: men — камък, hir — дълъг, висок) — продълговат камък, забит самостоятелно или група камъни, образуващи дълги алеи. Височината им варира от 1 до над 20 м. — Б.а. ↑

[2] Съгласно християнската етика, това са: похотливост, чревоугодничество, скъперничество, леност, гняв, завистничество, горделивост (православната църква въвежда допълнително и суетата). — Б.а. ↑

Бягството

Докато навлизаше в атмосферата на Тропикана, Тери с ужас разбра, че автопилотът е променил предварително зададената точка на приземяване. Вместо да кацне на платото до туристическия резерват, старпинът плавно се насочваше към другия край на планетата, където се намираха доковете за междупланетни совалки.

— Мразя умни машини, които решават вместо мен! — той удари безсилно по контролния панел. В отговор таблото предупредително изпищя.

Трябваше да се примири. Затегна колана и започна да обмисля варианти за безопасно отдалечаване от летището.

Четири часа по-рано се бе измъкнал от база Пале Роял с балон принадлежности и мъгляви приказки за външни експерименти. Правеше го не за първи път, затова никой не се притесни, въпреки строгите разпореждания на командир МакЧжоу.

Само преди два дни Тери вече беше наказван заради излизане навън без придружител. Изкара извънредно дежурство в залата за поддръжка. Беше се справил отлично. Дори вечно навъсеният МакЧжоу беше признал таланта му по отношение на техниката. По отношение на дисциплината обаче бе непреклонен:

— Според устава мога да те отзова още сега за рецидив на провиненията — беше го предупредил. С нетърпение очакваше деня, в който официално да натовари стажанта за обратния му полет към дома.

А сега, след кражбата на старпин и самоволно напускане на базата, Тери знаеше, че дори заповед от Главнокомандващия няма да накара сприхавия Голиат да го приеме обратно в базата. Изчезването на едноместния прихващач беше само̀ по себе си инцидент, който можеше да причини персонално наказание на базовия командир. Дори да забравеше останалите прегрешения на стажанта си, той никога не би му простил подобно петно в биографията.

Затова Тери нямаше право на грешка. Нямаше и време. Около час след излизането връзката му с база Пале Роял беше преустановена. Ако все още не бяха го обявили за издирване, то бе, защото и друг път си бе позволявал тази волност. Надяваше се отново да изпратят някого да го прибере от повърхността на Наполеон, преди да предприемат други мерки. Това забавяне би му помогнало до момента, в който дежурният в базата установеше, че е изчезнал от позиционната система на астероида.

— Хайде, приземявай се вече, стара буболечко! — занервничи Тери.

Сякаш поддал се на нетърпението му, старпинът рязко се наклони напред, избягвайки излитаща совалка. После дружелюбно пое към един от крайните докове.

Това забави кацането с няколко секунди. Кадетът използва момента и натисна бутона за аварийно спускане. Чу съскащото отключване на люка и мигновено се прехвърли във външната част на машината. Огледа обстановката с тренирано око. Никой не го наблюдаваше. Пое дълбоко дъх и скочи.

Автопилотът благополучно продължи приземяването.

— Дано не съм задействал и искане за санитарен екип — прошепна си Тери, докато се промъкваше към широката маркирана буферна зона. За пръв път след Разпределението оцени резултата от физическите тренировки.

Малко по-късно успя да се смеси с шарената тълпа туристи. Присъедини се незабелязано към една група, която се отправяше за атракциона на предците. Оказа се, че придвижването към резервата ставаше с гравиплани, а не пеша. Пътуването се използваше за запознаване на туристите с правилата, околността и пълните възможности на атракциона.

Разтовариха ги на входа на резервата-джунгла. Не беше трудно за кадет МакВали да изостане и да напусне групата така незабелязано, както се беше присъединил към нея.

Никога не беше предполагал, че има толкова много хора, които искат да изживеят няколко часа като малоумни проточовеци. Борбите и крясъците около Дивашкия резец не спираха и не му позволяваха да изпълни целта си.

Не искаше да рискува живота на нищо неподозиращите туристи, затова изчакваше тълпата да се разотиде. Беше предвиждал забавяне в тази фаза и не очакваше то да е фатално.

— Няма начин да бъда намерен толкова бързо — успокояваше се той, докато с досада наблюдаваше схватките от клоните на разлистено дърво. — Нито командир МакЧжоу, нито татко имат представа къде да ме търсят.

Постепенно отслаби бдителността си.

Затова твърде късно видя специалния отряд, изпратен от генерал МакВали.

* * *

Без особени трудности Сола прекоси територията на Входната точка. Преддверието й се стори по-оживено от всякога. Дали защото беше отвикнала от шумните разпри на превозвачите, ко̀сите погледи на жените и намръщените лица на мъжете, но транспортният център на Божата планета й заприлича на тъжно и прокълнато място. „Непрекъснато философстват за някакъв ужасен, долен свят, а не искат да видят, че живеят в него!“ — подразни се тя.

Беше се уговорила с командира на звездните граничари още преди тунелния рейс, затова се отправи към пристанището, без да се отбива в хотел. Искаше да остане насаме, за да обмисли срещата си с мерлина. Мисията бе завършила успешно в дипломатически план. За съжаление жителите на Мъгливия остров бяха заплатили висока цена. Дюк и момичетата бяха изчезнали. Бяха се превърнали в издирвани нарушители. Въпрос на време бе да се потвърди идентификацията им. Но не това бе най-страшното.

Двама от пасажерите в совалката й се сториха познати. Срещата я озадачи, защото индивиди като тях нямаха работа на Божата планета. Напомниха й за минало, което се опитваше да забрави. Надяваше се да греши.

— Доктор Донис? — обръщението беше достатъчно, за да разпознае онези, които я викаха. Въпреки протестите й, на Бойна звезда бяха продължили да я наричат с това име.

— Доведохме вашия човек.

Тя погледна към Шандо. Икономът безпомощно бе увиснал върху раменете на войниците. Очите му унесено блуждаеха.

— Изглежда зле.

— Да, има нужда от ободряване — съгласи се Сола. — Оставете го тук, момчета. Ще се погрижа за него. Благодаря ви.

Рейнджърите с облекчение козируваха и поеха обратно към частта си.

Сола се огледа. Няколко рибарски лодки лениво се поклащаха в зеленикавата вода. Стопаните им хвърляха по някой опипващ поглед към жената в дъното на кея, но щом разпознаеха вещерската й дреха, извръщаха уплашено очи.

Тя се усмихна. Суеверието на моряците беше добра защита, а при необходимост можеше да се превърне и в сериозно оръжие.

Трепна, защото почувства чуждо одобрение в главата си. Беше се надявала някоя от лодките да принадлежи на островитяните и въпреки това беззвучният глас на менталика я беше сварил неподготвена. Оповести наум намеренията си. От една от лодките се надигна мъж с изхабено сиво наметало и тромаво се запъти към нея.

— Пак ли е пиян? — извика той гласно, за да го чуят другите, любопитно подали глави над кърмите си. — От мен да мине, ще ви взема, но да ви е за последно!

Някой от наблюдаващите се изхили. Останалите се задоволиха с изразително оголване на зъби.

Менталикът подхвана Шандо. Сола също го подкрепи и след няколко минути тримата се носеха необезпокоявани сред проблясващите на слънцето вълни. Мътилката на пристанището беше останала далеч зад тях и те с удоволствие вдишваха свежия морски вятър.

Оставиха иконома на малък каменист плаж, където знаеха, че жрец Малчери провежда своите пречистващи ритуали. Бяха виждали как брегът почернява от хора, дошли за религиозните празненства. Дори да не го намереха, от това място Шандо можеше и сам да се добере до дома си.

Джурана очакваше Сола в заседателната зала. Около него бяха насядали неколцина съветници, сред които тя разпозна менталика Аргус Ласки и хендхилитата Тама Ювали — двамата бяха част от екипа, обсъждал съдбите на Алек и просветена Малчери.

— Задачата е изпълнена — започна вещерката делово. — Мириам Малчери беше обвинена и осъдена по опит за убийство, подстрекаване към антицивилизационни действия и… — тя се обърна към менталика — ти беше прав, Аргус. Неспазване закона за Разпределението.

— Имах смътен спомен за разпределителни неразбории преди години.

— Споменът ти е бил точен. Истинското име на жената е Миранда Луса Ривърхол, менталик. Трябвало е да бъде една от вас.

Няколко секунди в залата цареше безгласен смут. Сола изчака погледите на присъстващите да се успокоят и продължи:

— За съжаление част от хората, работили по изобличаването, към момента се водят безследно изчезнали. Обстоятелствата са доста мъгляви. До моето отпътуване от Земята екипите търсеха „неизвестни нарушители“. Но нека не забравяме, че Дюк Пан отпътува официално и е легитимиран в регистрите на планетата. Ако липсата му бъде установена, възможно е да го свържат не само с бегълците, но и с нас.

— Знаехме какъв риск поемаме — навъсено обяви Джурана. В гласа му се прокрадна тъга.

Сола почувства как безплътна болка сви стомаха й, а към гърлото й запъпли някаква буца. Пое дълбоко въздух, за да довърши:

— По-трудно ще е разпознаването на Кая и Мика, които отпътуваха нелегално. Те обаче са контактували с примитивните общности извън града, известни със своята страхливост и липса на задръжки. При минимален натиск от страна на градските екипи тези хора са готови да предоставят всякаква информация. Едва ли ще се поколебаят за чужденките.

Помълча малко и добави:

— А може да ги посетят не само градските екипи.

— Какво имаш предвид? — с русите си коси и щръкнало носле миловидната дама срещу нея приличаше повече на русалка, отколкото на четец на мисли. Изговаряше думите бавно и старателно, като човек, отвикнал да се изразява с говорима реч.

— Черноризци.

Думата не произведе очаквания ефект. Сола заключи, че събеседниците й не бяха чували за мрачните тайни на Земята.

Като всички ученици, дипломирали се на Старата, и тя бе слушала истории за черноризците. Градските легенди твърдяха, че някога били екипи за бързо реагиране. Подлагали ги на по-специално обучение. Подчинени пряко на Междуградския конклав, те изпълнявали всякакви поръчки на управляващите. Постепенно губели представа за добро и зло и се превръщали в жестоки чудовища. Обличали се в черно, за да се сливат с тъмнината, която благославяла пъклените им подвизи.

Преди години се беше сблъскала с истината и този сблъсък бе променил живота й из основи.

Млада и амбициозна, доктор Сола Донис за кратко време се беше утвърдила като име в практическата неврохирургия. Търсеха я в медицинските центрове на всички светове. Това й позволяваше да навестява приятелите си от училище и да общува с хора с различна житейска специализация. Предложението за работа по проект „Пигмалион“[1] дойде като логична стъпка в кариерата. Поканата бе отправена лично от президента на Междуградския конклав. Поласкана от вниманието, д-р Донис се беше съгласила, без да поиска проучвателен срок. По-късно си даде сметка, че в Координиращия център са разчитали именно на това.

Тунелен рейс и совалка без люкове — и тя се беше озовала в строго засекретения обект. Сред охранителите мястото бе по-известно като база Вивалон. Онова, което я очакваше там, надхвърляше и най-ужасните легенди. Защото хората, съчиняващи легендите, се придържаха към Закона за защита на личността, към Хартата за човешките права и Мораториума върху хуманоидизацията. А в проект „Пигмалион“ те бяха зачеркнати като излишни ограничители.

Сола беше шокирана, когато научи, че в охранителните отряди на индустриалните луни масово се зачисляват човекоподобни роботи. Произвеждаха ги в друга неизвестна база — Железен кон. Работата по създаването им стартирала преди десетилетия. Последните модели притежаваха лица и повърхност, наподобяваща човешка кожа. Черните маски бяха излишни. Въпреки това на Земята настояваха роботите да носят маските заради… по-лесното разпознаване!

Колко ли време щеше да мине, преди „маскираните“ да се разбунтуват срещу подобно ограничение?

Според д-р Донис моментът наближаваше с напредване на проект „Пигмалион“. Усъвършенствали достатъчно обвивката, безумците бяха посегнали и на разума. Стартиран — както обикновено! — като проект за усъвършенстване на човешката раса, „Пигмалион“ се беше превърнал в огнище за унищожението й. В базата се заточаваха специално подбрани нарушители. Част от тях имаха късмета само да обслужват роботите, но някои се превръщаха в мозъчни донори.

Сола не се залъгваше, че ще й позволят да напусне проекта свободно. Беше дошла по собствено желание. Беше предупредена за експерименталния характер на работата. В архивите на Земята се намираше изричното й съгласие с условията. В най-добрия случай можеха да я осъдят за неизпълнение на договора. Но тя не разчиташе на това. По-вероятно бе да изчезне или да катастрофира, а след време да се появи в базата под формата на… мозък в изкуствена обвивка.

Предпочете да изпревари събитията. От родната Звездна градина бе запазила малки количества опияняващи треви, които при нужда ползваше като анестетици. Комбинирани със семената на подправка от Божата планета, те помътняваха ума. Започна да пие редовно тайната отвара и за по-малко от месец бе повикана обратно на Земята.

След серия тестове и проведени разговори с Разпределителната комисия, с извънредна промулгация д-р Донис бе преразпределена на Божата планета. Обществото на вещерите бе перфектно място за изолиране на бившата лекарка. Официалните регистри гласяха, че прехвърлянето й е свързано с проект по съчетаване на научната медицина и природолечението. Незначителна подробност бе липсата на срокове за извършване на проекта.

Дълги години Сола се бе укорявала за малодушието. Беше предпочела да се скрие, да забрави, вместо да разкаже на всички за антихуманната програма на земляните. Резултатът бе налице — черноризците навлизаха все по-дълбоко в живота на цивилизацията, а хората в новите светове дори не подозираха за опасността. Трябваше да се сложи край на безумието. Нямаше право да продължава да мълчи.

Тя обходи с поглед седящите и, без да бърза, заговори отново:

— Черноризците са хуманоидни роботи. Създадени са по поръчка на Междуградския конклав на Земята. Да, в разрез с всички закони на нашата цивилизация — потвърди, след като видя неверието в няколкото чифта очи, устремени към нея. — Използват ги като охранители, издирващи екипи, наемни убийци… Кая едва не е пострадала, а мой приятел трябвало да бъде убит в една от техните акции.

Разказа накратко онова, което бе чувала и онова, което бе преживяла.

За пореден път се увери, че словесните бомби притежават най-голямата поразяваща мощност.

* * *

Лили не можеше да повярва на късмета си. Не бе завършила още академично образование, а животът й поднасяше шанс, за какъвто мечтаеха поколения учени: изследване на неизвестни артефакти от миналото. Текстовете, изпратени от Тери, се бяха оказали безценна находка. Публикуването им щеше да преобърне из основи представите за миналото на човечеството. Но публичността не означаваше автоматично признание в научните среди. Дори собственият й преподавател не бе убеден в направените от нея заключения.

— Нека не изпадаме в псевдонаучен екстаз от недоказани твърдения — заяви Луис, когато Лили се опита да му обясни, че съвпаденията при Кварта от ОРХ-6-Поларис не свършват с Тунелния център.

— Небеса! — промърмори акадът мелодраматично. — Нямат ли край моите страдания?

Тя се престори, че не чува оплакването:

— Попаднах на любопитни диалози. В тях се описва един остров, населен от перфектни хора, организирали си перфектен живот. Само дето по времето, когато философът разказвал тази история, островът вече бил потънал.

— Проверяваш ли ме? — заканително размаха пръст акадът. — Говориш за миража на учените. Откриван е толкова пъти, че едва ли има място на Земята, където да не са изравяни останки от легендарното парче суша. Всъщност останките не са задължителни. За предкосмическия учен Дюранди хипотетичният остров и летящите градове в индийската митология са едно и също, а прочутите летящи лодки вимана са транспортните средства на неговите жители.

Тя сви рамене:

— Звучи налудничаво, съгласна съм. Но научната истерия е била неизбежна при твърденията, че жители на острова цивилизовали древните ни предци. Били им дали знания за света, звездите, строителството и какво ли още не.

— Тези твърдения пропускат малка подробност: откъде самите „учители“ са добили знанията, които така щедро са разпространявали сред невежите?

Лили плесна с ръце и настойчиво се взря в преподавателя си, сякаш тя беше менторът, а той — ученикът:

— Най-после зададохте правилен въпрос, акаде! И моят отговор е: от дома си на Кварта, Поларис.

Той се намръщи и я прекъсна със сериозно изражение на лицето:

— Да не преиграваме! Склонен бях да призная идеята ти за седмия свят. Размишлявах дори над възможността за антинаучния подход на властта, но произволна препратка към легендите в науката говори за непрофесионализъм. Диалозите, които спомена, отдавна са в разделите на литературно-философските източници. Те не са исторически документ.

— Не, те не са. Обаче ние разполагаме с исторически документ — текстове, в които е описан един град. Същият като от легендата. И описанието е направено не по спомени, а от очевидец! Когато човек изчете дневника на Лео Леван, появата и изчезването на така наречените „четири високоразвити раси“ става разбираемо. Дори тривиално.

— Объркваш ме.

— Помисли, Лу! Нейде в нашата Вселена се намира непознат свят. На него незнайни същества са изградили транспортен център за връзка с други светове. В някакъв момент тези същества идват на Земята. Нашите предци тъкмо са слезли от дърветата. Новодошлите предават своята култура и своите знания на дивеещите земляни. След това по техни си съображения се оттеглят. Или продължават напред, към нови светове.

— Искаш да кажеш, че са ни цивилизовали, но не са ни променяли генетично?

— Не, не вярвам, че сме селектирани и клонирани овце.

— В такъв случай теорията ти няма да бъде приета дори от защитниците на СЕТИ[2]. Те предпочитат да вярват, че сме излезли от епруветките на извънземните.

— Защото са се вкопчили в идеята за боговете. Но историята на човечеството прекрасно се обяснява и без генетични вмешателства. След заминаването на учителите хората остават с легендите за свръхзнаещите, свръхможещи същества, изоставили Земята. Остават митовете с вплетени в тях космогонични елементи, „островите“ познания по различни науки и технологичното несъответствие между построено и средства за строеж. А един прекрасен ден пионерски кръстосвач попада случайно в звездната система на „боговете“. И кръгът се затваря.

— Доколкото си спомням от дневниците, когато Пионерите стъпили върху планетата, тя била безлюдна — замислено произнесе Варан. — Излиза, че твоите „богове“ са напуснали собствения си дом. Защо да го правят, след като са можели да „прескачат“ от свят на свят когато си пожелаят?

— Не знам — отвърна колебливо Лили — Но ми се иска да отида там и да разбера.

Спомни си едно писмо от Тери, в което той твърдеше, че има начин студент да се сдобие с ламина за тунелен рейс, въпреки забраните, наложени от законите на Разпределението.

* * *

Конан МакВали сновеше напред-назад из гостната на приятеля си Игор. В ушите му звучаха думите на командир МакЧжоу за изчезването на Тери:

— Липсва и един старпин от дока. Случаят може да бъде вписан в досието на сина Ви и това да съсипе бъдещата му кариера. Не смятам да поемам такава отговорност.

Конан не можеше да си представи, че синът му би се отлъчил толкова безотговорно. Сигурно го бяха изгубили от картата поради небрежност. Личният позиционер на момчето се е повредил и вместо да излезе и да го намери, Голиат му дрънкаше глупости за кражби и неподчинение.

— Този МакЧжоу отдавна си проси разследване — Игор незабелязано се беше промъкнал в стаята и зареждаше материалите за дневния ред. — Говори се, че се сдушил с някакви пилоти в Стартрек и преразпределял ресурси.

— Адмиралът не е ли информиран за тези слухове? — запита в отговор Конан, но се виждаше, че умът му е зает с друго.

— Не очаквам реакция от него. Когато става въпрос за собствените му хора, е глух като пън.

Гостенинът се засмя:

— Не го обвинявам. Така се гради рейтинг пред подчинените.

Игор се обърна с намерение да отправи духовита забележка, но беше прекъснат от електронния асистент, който предупреди за нов посетител.

— Не ми трябва визуализация. Пускай го да влиза — нареди нетърпеливо домакинът. Заседанието на щаба трябваше да започне след минути, а МакВали продължаваше да бъде единственият явил се.

За учудване на двамата генерали в помещението влезе непознат мъж.

— Оливър Терв — представи се сдържано той. — Съжалявам за безпокойството. Налага се спешно да разговарям с генерал МакВали. Става въпрос за сина му.

Конан пристъпи към новодошлия:

— Вече разговарях с командира на база Пале Роял. Ситуацията е под контрол.

— Боя се, че не, генерале. Ситуацията е много по-сложна, отколкото предполага капитан МакЧжоу.

— И защо сте толкова уверен?

Оливър се притесни. Погледна с неудобство към генерал МакСибер:

— Ще позволите ли да разговарям няколко минути насаме с Вашия гост?

— Невъзможно — изпревари отговора му бащата на Тери. — Ще трябва да говорите пред двама ни.

Цивилният сви рамене с безразличие. Извади миниекипер и включи холоизлъчвателя. В помещението затрептяха светлинките на неназован звезден сектор. Той увеличи част от образа, оставяйки във фокус маркирана малка планета.

— Откъде сте взели… това? — запита изумено генерал МакВали. Беше видимо разтревожен. Лицето му почервеня, а жилите на врата му се изпънаха.

— Кадет МакВали ми го подари.

Генерал МакСибер с любопитство оглеждаше триизмерното изображение.

— Странно, не мога да идентифицирам сектора — отбеляза неуверено той. — Ти виждал ли си го, Конан?

Вместо отговор, МакВали се взря в очите на пришълеца:

— Готов съм да Ви изслушам.

— Може би по-късно — отклони поканата Оливър. — Точно сега синът Ви е на път да извърши необмислен експеримент, който може да му струва живота. И не само неговия. Свържете се с… когото трябва на Тропикана и наредете да не го допускат до Дивашкия резец. Нямаме време, повярвайте ми!

— Разбирам — отговори безизразно генералът. С крайчеца на окото си видя Игор да установява защитен комканал със спасителния център на туристическата планета. Обърна се отново към странния гост:

— Докато чакаме, защо не ми разкажете какво общо има синът ми с Вас? Нямате отличителни знаци по униформата. Пилот ли сте?

— Не, програмист. От Хайтек — оперативната униформа на Пале Роял бе заблудила МакВали-старши. Оливър не беше губил време да се преоблича. Бе потърсил спешно транспортиране до Галакси в мига, в който научи за изчезването на Тери и старпина. След всички приказки за уникалния камък знаеше, че е въпрос на време кадетът да се опита да експериментира на място.

Обмисляше откъде да започне. Трябваше да ограничи проекта до участието на Тери и своето собствено. Можеше да опита със случайната им среща в базата на Наполеон. Но как да обясни внезапно възникналия интерес на младежа към тунелните пътувания? И дори да се признаеше за подстрекател, нямаше ли по този начин да накърни авторитета на бащата? Не беше си представял, че може да изпадне в подобна неловка ситуация.

Пое дълбоко въздух и се опита да не мисли за втренчения поглед на генерала, който го изнервяше допълнително. Спести по-голямата част от историята. Изреченията му бяха кратки и сухи. „Логика и факти! И минимална информация!“ — повтаряше си наум през цялото време. Стараеше се да звучи делово и обективно.

В стаята настъпи напрегната тишина.

Оливър се огледа и забеляза, че слушателите му се бяха увеличили. На прага на помещението нерешително бе застанал млад мъж. Изглеждаше му познат. Погледите им се срещнаха и той си спомни — беше лейтенантът, когото бе заварил да се целува със Сола по етажите на Изходната точка.

Генералите проследиха погледа на госта.

— А, Алек — не се изненада МакСибер при вида на сина си. — Предполагам, че си чул всичко. Какво мислиш по въпроса?

— При цялото ми уважение към генерал МакВали — лейтенантът се изпъна към бащата на Тери и отдаде чест — винаги съм считал кадета за безотговорен. Обича соловите изпълнения. Последните му действия го доказват. А ние сме екипни играчи. Подобно поведение е недопустимо. Особено за бъдещ офицер, от когото ще зависи съдбата на други хора. Извинете ме за прямотата, генерале!

— Свободно, лейтенант. Напълно споделям мнението ти. Тарзан обича да своеволничи. Подозирам, че постът ми в Генералния щаб е причина да се разминава с наказанията. Затова ще сложа край. Ще уведомя преподавателите да не правят компромиси с поведението му, а когато се върне от този „излет“, аз самият хубавичко ще си поговоря с него!

Алек едва успя да прикрие тържеството, което се изписа по лицето му. Скоро кадетът-герой щеше да се превърне в аутсайдер. Дори самоотлъчка беше достатъчна, за да прекара няколко дни в Карцера. А в неговия случай нарушенията бяха много повече. Забеляза, че програмистът се намръщи. Схващаше бързо за технологичен. Сигурно покрай работата си бе опознал порядките на Бойна звезда. Или покрай Сола.

Мисълта за нея го прободе. Не бе успял да разгадае странните й отношения с нафукания кадет. И с бившия й съученик, за когото бе научил неотдавна. Бе усетил помежду им някаква близост, особен вид интимност, която бе разчел погрешно. Беше се излъгал — не ставаше въпрос за връзка, а по-скоро за съзаклятничество.

Идеята страхливо се прокрадна в съзнанието му. Съзаклятничество… обща тайна… Нима в този ден съдбата му предлагаше едновременно възмездие и отговор на въпросите от безсънните му нощи? Да, тя е знаела за този проект, знаела е за експериментите.

Доктор Донис беше участник в заговор.

Пътуването й до Земята сигурно е било обмислено. И престоят на Бойна звезда също. Искала е да се срещне с кадета. На него е предала артефактите, които другите заговорници бяха открили при мисията. А той? Нима е бил само средство за постигане на чужди цели? Нима го бяха спасили от просветена Малчери, за да се възползват от него самите те? И кои бяха другите заговорници? Имаше ли на кого да се довери? Всички ли го бяха измамили?

Въпросите го връхлетяха като тежка ударна вълна.

Почувства се по-нещастен, отколкото ако беше научил, че Сола се е любила с друг.

* * *

Джурана тежко крачеше из Вселенското тържище. С насмешка наблюдаваше как то опустява пред очите му. Затваряха се врати, спускаха се кепенци и само през нарочно оставените пролуки надзъртаха любопитните очи на търговците.

Беше свикнал с неизменната паника, която появата му създаваше извън Мъгливия остров. Отначало се дразнеше от ужаса, изписан по лицата на минувачите — ужас, предаван по наследство, непровокиран нито с думи, нито с поведение. Опитът го научи да използва предразсъдъците. Започна да полага усилия да бъде на нивото на хорските очаквания — появяваше се внезапно, винаги шумно и с придружители, държеше се преднамерено високомерно и не позволяваше на никого от спътниците си да проявява съчувствие или да оказва помощ на хората, с които се срещаха. Не и на публично място. Знаеше, че сред вярващите из всички общности се носеха слухове за магьосници, излекували техни близки или наказали недостойния им враг. Но докато такива истории се споделяха само шепнешком, без веществени и публични доказателства, тайнственият ореол на Мъгливия остров оставаше непокътнат. А това беше важно за сигурността и спокойствието на неговите жители.

Джурана не беше изневерил на стила си и в този ден, докато бързаше за уговорена среща с върховните жреци на най-големите общности. Къде директно, къде с помощта на специалните си умения, пратениците на мерлина бяха убедили религиозните водачи, че трябва да обединят усилия в борбата срещу прииждащото вселенско зло. За целта бяха избрали удобен за всички ден и час, когато да се съберат.

Мястото трябваше да остане тайна за обикновените вярващи и за по-нискостоящите жреци. В противен случай рискуваха радикално настроени последователи — каквито вирееха във всички религии — да използват срещата за начало на война с неверниците. Удобен повод да се избият вражеските общности, защото, както е известно, в религията с „неверник“ се означава онзи, който не мисли като теб. Колкото и непримирими да бяха към другите вери в речите си, върховните жреци бяха интелигентни и разумни хора. Последователите им биха се учудили колко добре се разбират, когато са заедно и колко общи интереси ги свързват извън мисълта за Бог.

Затова никой от тях не се зарадва на любопитството, предизвикано от преминаването на главния магьосник през Тържището. Знаеха, че стотици очи са го проследили до изоставения прашен павилион, в който потъна заедно с придружителите си.

Мястото принадлежеше на стар контрабандист, чиято вяра не бяха успели да определят. Старецът нямаше семейство. Препродаваше луксозни вещи, оставяни дискретно от заможни люде, изпаднали в нужда. Никога не издаваше продавачите на стоките и никога не позволи да се узнае надценката, която им поставяше. След смъртта му павилионът остана да стърчи неизползваем. Никоя общност не можа да го прибави към своите имоти, защото не можаха да установят към чие задгробно царство бе продължил пътя си собственикът.

Късчето ничия земя се оказа идеално място за тайната среща на жреците. Не помнеха кой пръв бе предложил да се съберат там, но бяха единодушни, че така никой няма да има допълнителни предимства. Зад прашасалата приемна попаднаха в добре поддържани помещения за живеене. Свикнали да получават винаги най-добро обслужване, дори не се запитаха кой и кога си бе направил труда да почисти. Разположиха се около голяма кръгла маса в дневната. В ъгъла стояха уреди за храна и напитки. Механичните асистенти пред тях очакваха нареждания. Въпреки неприязънта си към машините, жреците се бяха съгласили, че участието на собствените им слуги би нарушило тайната на обсъжданията.

Джурана влезе, поздрави любезно всички и зае единствения останал празен стол. Беше дошъл последен, спестявайки си предварителните въпроси и излишни обвинения в пристрастност. Двамата му спътници бяха останали в приемната заедно с другите придружители на жреците. Помещението се оказа тясно, затова мъжете се редуваха да се разхождат навън.

— Е, височайши? Да започваме — обърна се Джурана към насядалите около масата мъже. За пръв път му направи впечатление, че нито една от влиятелните общности, които бяха поканени, не се предвождаше от жена.

Вляво от него се надигна висок и сух като върлина мъж, с дълга пурпурна мантия и миниатюрно кепе, което прикриваше плешивината на темето му.

— Аз не вярвам в сладките приказки на Мерлин — бавно заговори той, като наблягаше на всяка дума. — Знае се, че лукавият ни дебне, за да ни подлага на изпитания. Не виждате ли стръвта? Един син на тъмнината иска да се бори със злите сили. Защо? Никой не влиза в бой със самия себе си, срещу създателя и хранителя си. Това е капан, казвам ви! Вместо да го слушаме, да унищожим змията веднъж завинаги!

Настъпи вълнение. Върлината седна, като се наслаждаваше на добре планирания ефект.

От другия край на масата вдигна ръка възрастен мъж с увит около главата му многоцветен искрящ шал:

— Не можем да съдим никого, преди да сме го изслушали — избоботи той, а думите се губеха в гъстата черна брада, заела половината от лицето му. — Не проповядваш ли тъкмо ти, свишепомазани Петрокруз, милост към враговете? Не напомняш ли ежедневно на послушанците за силата на покаянието? Нека първо чуем какво има да ни казва Мерлин.

— Да говори! Нека говори! — завикаха един през друг и останалите, заглушавайки енергичните протести на върлината. Изведнъж всички заговориха едновременно и никой не слушаше никого.

Джурана се изправи преднамерено бавно. Обходи с поглед развълнуваните жреци. Забележките и препирните стихнаха.

— Събрали сме се тук, за да се обединим, а не да се делим. Всеки от вас — той направи неопределен жест с ръка — има своята вяра и познава силата на тази вяра. Така, както аз познавам моята — гласът му се извиси. Забеляза някои от слушателите да се свиват в столовете. — Вие учите хората си що е добро и що е зло. Но колкото и различни да са демоните ви, имате един общ: нечовекът. Същество, което никой бог не е създавал. Демон, който не се интересува дали почитате гарвана или слънчевия диск. Зло, което е неподвластно на кръстове и амулети. Ако не го спрем, ще ни завладее и ще ни превърне в роби — както вас, така и нас. Защото, макар и магьосници, ние също сме хора.

— Ако вие, които притежавате толкова свръхестествени сили, не можете да се справите с нечовеците, как очаквате ние да се преборим с тях? — мустакатият загорял мъж, облечен в бяло и черно, не изгаряше от ентусиазъм пред възможността да се бие. Под широката му мантия се очертаваше добре гледано, охранено тяло, свикнало на спокойствие и удобства.

— Вие сте много. Превъзхождате нечовеците числено. Това е гаранцията за успех.

— Но те изглеждат съвсем като нас, нали? Как ще ги разпознаваме? — поинтересува се синеок младеж с туника на цветя и множество мънистени гердани, провесени през врата му.

— Не можете. Това ще бъде нашата задача, в случай, че приемете помощта ни — поясни Джурана. Беше се постарал да провокира въпроса и направи кратка пауза, за да даде време на жреците да осмислят предложението.

— Да допусна нечестивци в храма? — възмути се превзето върлината. — Няма да търпя подобно богохулство!

Този път никой не реагира на думите му. Обиден от пренебрежението, жрецът на Инисиалната църква се опита да заеме отново мястото си. Джурана незабелязано помръдна с лява ръка и вместо на седалката, достопочтеният Петрокруз се озова на земята.

— Писаното е писано — мъдро отбеляза дългобрадият му опонент и се прокашля, докато останалите се опитваха да скрият усмивките си.

Единствен жрецът от Каноничната църква на кръста стрелна укоризнено мерлина с очи.

* * *

Алевар с нетърпение очакваше да пристигнат в Тунелния център. Престоят на Земята го уморяваше. Суетенето около изпълнителите преди излизане на сцена, фалшивата емоционалност на публиката, която дори не можеше да прецени кога завършва едно парче, автографите и интервютата го изтощаваха дори повече от претенциозната храна и задължителните релаксиращи процедури. Мечтаеше за тишината на слънчевата си къща и уюта на музикалното ателие.

Връщаха се с един от онези огромни балонообразни транспортери, построени като реплика на древните цепелини. Вътрешността бе организирана с разточителство и лукс, характерни за оригиналите, но предкосмическите двигатели бяха заменени със стандартни геомагнитни транери.

Двадесетината земляни, спонсори на концерта, се забавляваха в стил, типичен за елита на планетата: доливаха чашите си с бутиково пенливо вино, доставено от Шамповилж; подкрепяха се с екзотичен микс от хапки и танцуваха на музика, която наподобяваше сватбените химни на деструктивите.

Седнали далеч от развихрените страсти, музикантите дочуваха разговора на специалните гости. Петимата богато облечени конклавни съветници си разменяха монотонни реплики. Еднообразието неочаквано бе нарушено от извисилия се глас на един от тях:

— Не, няма да ги оставим да ни разиграват! — горещеше се безвкусно натруфеният исполин. — Няколко отряда пигмалиони и ще се молят на боговете си по-горещо от всякога.

— Не говори глупости, Селигман! — възмутено го прекъсна красива русокоска с бляскав тен. — Какви отряди сънуваш? Пигмалионите ни не са подготвени за това.

— Все едно! Тогава черноризци — махна нехайно с ръка исполинът.

— Вече изпратихме — намеси се друг от съветниците. За разлика от повечето присъстващи, неговото лице беше продълговато и изпито, а косата му оформена в строга прическа. — Само влошиха положението — продължи той. — Истерията срещу учителите е пълна, а черноризците веднага се забелязват. Затова в момента договаряме батальони от Бойна звезда. Докато те потушават бунтовете, ще внедрим пигмалиони във всички размирни общности. Луная Вита има грижата да постегне мързелите във Вивалон. Нали, скъпа? — усмихна се той на русокоската.

Тя високомерно присви очи и се изхили.

— Виждаш ли? — отново пошушна Елиът на колегата си. — Ето такива хора ни управляват.

Алевар кимна разсеяно. Опитваше се да подреди мислите в главата си. Отново тези пигмалиони. Ами черноризците? За тях се носеха слухове, които нито можеха да се докажат, нито да се отхвърлят. Нещо му подсказваше, че информацията е от значение за брат му и неговите приятели. И какви бяха тези бунтове на Божата планета? Местни конфликти там винаги е имало, но настроения срещу учителите?! Бяха ли свързани по някакъв начин с тайнственото място, споменато от русокосата?

— Елиът, къде се намира Вивалон? — внезапно и шепнешком се обърна Алевар към колегата си.

— Някъде из Древните земи на Старата, струва ми се — вдигна рамене ветеранът на частните концерти, изненадан от нелепия въпрос. — Защо не питаш брат си?

Отговорът само усили подозренията на Ален Варан. До края на полета той остана замислен и умърлушен.

* * *

Тери се беше изпънал пред насядалите срещу му генерали и полагаше усилия да изобрази на лицето си виновно изражение.

Не скри разочарованието си, когато видя Оливър на генералската сбирка. Той единствен бе наясно с намеренията на кадета. Изгледа го с неприязън. „Предател!“ — крещеше цялото му същество.

— Съжалявам, Тери — отговори му гласно програмистът. — Знаеш, че бях против твоя експеримент. Не съм променял мнението си.

— Не се извинявайте — прекъсна го генерал МакВали. — Синът ми е този, който е нарушил правилата.

— Аз също имам вина. Ако не бях го подстрекавал да се занимава с тази… тема, нямаше да извърши нито едно от нарушенията.

— Не се заблуждавайте! — отхвърли с насмешка признанието Конан. — Синът ми обича предизвикателствата. Ако не бяхте Вие, щеше да намери друг начин да ни провокира.

— Не ми трябва защита от предатели! — наежи се Тери.

Оливър се огледа и сбърчи вежди. Въпросът беше деликатен. Не му се щеше да го обсъжда пред непознати. Кадетът не съзнаваше, че твърдоглавието му поставя на карта целия проект. Трябваше да го спре:

— Не те защитавам. Опитвах се да ти обясня, че моделът не е завършен.

— Нима? Ами експериментът? Практическият успех нищо ли не означава за теб?

— Какъв успех? — ядоса се не на шега програмистът. — Запратихме някакво яйце някъде във Вселената. Не знаем дали е стигнало крайната точка, не знаем даже дали е оцеляло като обект. Нямаме обратна връзка, Тери! Моделът, който изпробвахме, е еднопосочен.

Забеляза, че генералите следяха думите му с интерес. С изключение на Игор и Конан, за останалите крайната цел оставаше неясна, но въпреки това съмненията им бяха изчезнали. Самоотлъчката на младия МакВали не беше момчешка приумица. Беше старателно подготвяна акция с висок рисков фактор. Не можеха да не го оценят. Кадетът беше разработил сам успешна стратегия и бе показал блестящи тактически умения за провеждането й. Колкото и сърдити да изглеждаха, в очите им проблясваше снизхождение към формалното прегрешение.

— Замисли ли се поне за миг как ще се върнеш оттам, където се беше запътил? — продължаваше в същото време Оливър. Неговата гледна точка беше на светлинни години от опрощението. — Да приемем, че щеше да пристигнеш цял и невредим. Ами обратният рейс? Как щеше да намериш толкова рядко срещан камък, с подходящи размери при това?

— Смятах да се върна с обикновен тунелен рейс — призна без желание кадетът.

Оливър отвори уста, но от нея не излезе и дума. Тери разбра въпроса:

— Дестинацията беше Да Винчи — лицето му неволно придоби онова виновно изражение, към което напразно се беше стремял от началото на разговора.

Програмистът трепна, а генерал МакВали си спомни тунелната поща, която караше сина му да се затваря в стаята си с часове.

— Добре, да свършваме с празните приказки! — не се стърпя водачът на нинджите. Беше слушал търпеливо и не смяташе да губи още време по толкова незначителен въпрос. — Кадет МакВали ще бъде наказан според устава на Академията. Предвид хуманния замисъл на начинанието, предлагам едно обобщено наказание, а не отделни за всяко провинение. Предлагам също да му се даде срок, в който да завърши стажантския проект, осигурил му достъп до лунната база.

Насядалите зашумяха и заклатиха одобрително глави.

— Да оставим подробностите на командващия Академията — извиси глас Мастър, за да надвика колегите си, — а ние да помислим какво ще правим с Божата планета.

Шумът стихна като по команда.

— Откога Божата планета е проблем? — поинтересува се адмирал Аспасен.

— Откакто там са започнали всеобщи бунтове, Шан — в гласа на нинджата се прокрадваше необичайно напрежение.

— Мастър е прав. В последните дни получихме от Земята непривично много заявки за миротворчески отряди — допълни генерал МакСибер. — Ресурсите ни може да се окажат недостатъчни. Трябва да помислим как да се справим със ситуацията.

Шан се вгледа в напрегнатите лица на колегите си:

— Какво ви става? Новината е страхотна! Край с намаляващите доставки, край с икономиите! Можем да договорим отношения със Земята за години напред.

— Дори ако отрядите ни са принудени да се изправят един срещу друг, за да защитават различните религиозни общности на планетата? — охлади ентусиазма му генерал Мартис.

Шан я изгледа навъсено. Тя многозначително сви рамене.

— Признавам, беше необмислено — побърза да се коригира адмиралът. — Е, кой срещу кого воюва пак?

— Трудно е за вярване, но разделените са се съюзили срещу общ враг. Наричат го „нечовешко зло“ — обади се Игор.

Аспасен се засмя и се плесна по бедрата:

— Всеобща свещена война? Признавам, това надминава въображението ми — за миг спря и веселото изражение изчезна от лицето му. — Май пропуснах да попитам: кое е това „нечовешко зло“?

— Информацията от Земята е неясна — започна Алкана. — Споменават се някакви настроения срещу учителите. Нещо подобно.

— Не — прекъсна я с безстрастен глас Мастър. — Нечовешкото зло е сестра ми. И хората като нея.

Изненадата ги накара да се вторачат в него, но Шан единствен изказа гласно въпроса:

— Ти имаш сестра на Божата планета?

— Да — потвърди с нежелание нинджата. — От Мика можеше да излезе прекрасен воин, но… притежава сила, която… Накратко, заради различните си способности беше разпределена на Мъгливия остров. Най-ненавижданото място на Божата планета.

— Мика ли каза? — внезапно се обади Алек МакСибер. Беше останал, за да се наслади на порицанието на кадета, но то неусетно бе преминало в щабно заседание, без някой да му напомни да напусне. Тери и Оливър също се бяха възползвали от разсеяността на генералите и мълчаливо следяха дискусията. — Мисля, че я познавам — довърши миролюбиво лейтенантът, усетил, че с изказването си е разгневил не само баща си.

— Не помня да си искал думата! — тросна се генерал МакСибер. Беше ядосан не толкова на Алек, колкото на себе си. Сигурността на заседанията се гарантираше от домакина, а той се беше провалил. Беше забравил за външните лица.

Лейтенантът не се смути:

— В мисията по разобличаване на Мириам Малчери и моето завръщане от Божата планета участваше една мълчалива, тъмнокоса жена. Казваше се Мика. Запомних я, защото изглеждаше крехка и безпомощна, но в действителност охраняваше… неофициалната група.

— Онези, които изчезнаха ли? — генерал МакСибер напразно полагаше усилия да изглежда равнодушен.

Алек усърдно закима.

— Нарушителите… — добави Мастър, но толкова тихо, че думите му прозвучаха като неясен шепот.

Алкана размени бързи погледи с МакВали и Аспасен. Ситуацията се усложняваше. Бяха поели ангажимент към хората, помогнали на младия МакСибер, но не бяха успели да ги открият. Съжаляваха за развоя на събитията без излишна сантименталност. До този момент изчезналите бяха за тях безименни, абстрактни личности. Войници в мисия.

Думите на лейтенанта бяха променили всичко. Дадоха си сметка, че не могат да разчитат на нинджите, преди водачът им да открие изчезналата си сестра. Знаеха, че е толкова упорит и безразсъден, колкото спокоен и невъзмутим изглеждаше външно. Можеха да го изолират и да оставят да се справи с проблема сам. Но можеха да му подадат ръка и заедно да се впуснат в авантюрата на издирването.

Алкана бе взела своето решение. С облекчение прочете в очите на другите, че са съгласни с нея.

Онова, което не забеляза, беше въодушевеният шепот на кадет МакВали към съпротивляващия се Оливър. Изглежда, кадетът бе надделял в спора, защото без шикалкавене обяви на всеослушание:

— Ако ни помогнете, ще ги намерите по-бързо.

Генералите стъписано се спогледаха.

— Край с фантазиите, сине майчин! — избухна баща му. — Лично ще ти ходатайствам за Карцера! Ще стоиш там, докато не ти избият всички глупости от ума!

— Мастър — обърна се Тери към водача на нинджите. — Как ще търсите незабелязано нарушители, когато всички тунелни рейсове минават през Земята? Одиторите не спят. Контролът върху трафика с новите светове е по-строг от всякога. Не е нужно да ви го казвам аз, вие го знаете.

Генерал МакВали понечи да го прекъсне, но Мастър направи отрицателен жест с ръка.

— Слушам те — заби той поглед в младежа.

— Скоро пътуването между новите светове ще бъде независимо от Земята. Имаме модела, имаме и експериментално доказателство.

— И кои сте вие?

— Група съмишленици — Тери многозначително се извърна към Оливър. — От години работят по въпроса. Аз се присъединих към тях малко преди Разпределението.

Генерал МакВали неспокойно се размърда на стола. Значи този Терв не беше единственият подбудител. Връзката с Да Винчи е била по-сериозна, отколкото предполагаше. Съжали, че не беше прекъснал тунелната кореспонденция на сина си. Беше го заблудила любовната история. Без съмнение, подхвърлена за дезинформация. Не можеше да се примири, че е бил разиграван с такава лекота.

— Твърдите, че разполагате с работещ модел. За каква помощ говорим тогава? — Шан Аспасен не изневери на навика си да насочва вниманието към логическите примки.

Тери потърси Оливър за подкрепа.

— Началната точка на тунела се създава от материя с определени характеристики — отговори делово програмистът. — Тери доказа, че такава материя съществува в природата. За нещастие се среща твърде рядко. Не можем да разчитаме на нея за пътуванията.

— Само аз ли си мисля още за Дивашкия резец? — подхвърли небрежно генерал МакСибер.

— Той е търсената материя — потвърди технологичният. — Рядък вид камък. Скала. Качествата й изглеждаха уникални, докато авантюристите от Пале Роял не ме увериха, че е възможно да се синтезира. Не успях да съобщя новината на кадет МакВали. Беше поел курс към Тропикана, когато научих за новата възможност.

— Материалът се синтезира при определени условия, които тук не можем да осигурим — допълни нетърпеливо Тери. — Но в Експерименталния център на Хайтек няма да се затруднят.

Настъпилото мълчание бе един от онези моменти, в които човек разбира, че тишината може да прозвучи с не по-малка сила и от най-силния писък.

Кадетът не се остави да бъде повлиян от безсловесния отказ на генералитета:

— Трябва да отправим спешно задание до Хайтек — невъзмутимо обяви той.

[1] В творбата на Овидий „Метаморфози“ Пигмалион е кипърски скулптор, който създава статуя на жена от слонова кост. Тя изглежда толкова реалистично, че той се влюбва в нея и моли Афродита да й вдъхне живот. — Б.а. ↑

[2] От англ. SETI (Search for Extra-Terrestrial Intelligence) — търсене на извънземен разум — това е общото наименование на различни организации, проекти и разработки, занимаващи се с търсене на интелигентен извънземен живот. — Б.а. ↑

Съобщението

Няколко минути след тайнствения енергиен вихър никой не продума. Всички се споглеждаха въпросително и със свити сърца. Дори Мириам не се опитваше да разговаря безгласно.

Транспортерът стоеше пред очите им, разсечен или по-скоро обладан от познатата сиво-зеленикава мараня. Колкото и да се ослушваха, не доловиха нито гласове, нито стонове отвътре.

Повалените от Мика охранители бавно се изправяха, но не правеха опити да се приближат. Случилото се ги беше изплашило повече от самото нападение.

Дюк се наведе и вдигна инфоцилиндъра.

— „Приемете моето послание като начало на нова ера в човешката цивилизация“ — зачете той. — „Изпращам го от Наполеон, луната на Бойна звезда, по първия създаден от мен междузвезден тунел. Тарзан МакВали“.

— От Бойна звезда ли? — не повярва на ушите си Мика.

Дюк отново се взря в текста и потвърди.

— Тарзан МакВали… Та това е Тери, с него учихме заедно на Земята! — зарадва се Каси. — Той се готвеше да живее на Да Винчи, роден е за изследовател! Но след инцидента с черноризците го върнаха на родната му планета. Помня нощта на сбогуването. Беше съкрушен.

Лицето на Паскал също се проясни. Той погледна дяволито Каси, вдигна я през кръста и я завъртя като малко момиче:

— Да, да, да! Значи все пак са успели!

— За какво говориш?

— Тери и Лили, не разбираш ли? И Луис Варан. Проектът им е успешен! Изградили са тунел извън входните точки! О, да, сега вече знам, че няма да умрем на тази спечена планета!

— Не избързваш ли малко? — Мика не споделяше ентусиазма на аполониеца. — Първо трябва да оцелеем.

— И да довършим мисията — подкрепи я Дюк. С периферното си зрение бе видял, че охраната на транспортера се е окопитила и издебва момент, за да ги нападне.

Пако неохотно остави на земята интуитата и понечи да се качи в машината. В сумрака на отиващия си ден следата от вихъра блестеше все по-ярко в тялото на корпуса.

— Почакай — спря го с ръка Мика. — Ще се наложи да се освободим от едната половина на транспортера. Не е ясно какво може да ни причини това сияние.

Докато говореше, вече бе насочила ръцете си.

След физическото разцепване на машината бе ред на Паковата сръчност. Привидното лекомислие в действията опъна нервите на спътниците му, но за кратко, защото той майсторски пренастрои системите за движение и навигация. Макар и уморена, Мириам му осигури достатъчно време, потискайки желанието за нападение у охранителите.

Когато преполовеният транспортер потегли, мракът бе обгърнал напълно негостоприемната планета. И докато Каси и просветената даваха указания за маршрута, Дюк установи, че на борда имаха проблем. Наричаше се Дромихет[1] Орфи и беше един от депортираните нарушители.

Възрастният палеоархеолог се оказа окован в предната част на транспортера. Не го забелязаха навреме, защото бе изпаднал в шок, захлупен с откъртена от вихъра седалка. Когато се размърда, групата вече се носеше към база Вивалон. Нямаха нито време, нито възможност да се занимават с неволно присъединилия се към тях. Той, от своя страна, така се въодушеви от внезапното си избавление, че не преставаше да ги засипва с информация за себе си и преживяванията, довели го до индустриалните луни.

— Да го изхвърлим, Дюк — предложи Мика без излишна сантименталност.

— Не бива. Той няма да оживее сам — защити го Каси.

— По-добре да умре, ако му е писано, защото е готов да каже всичко, което знае за нас — обади се и Мириам.

— Не, моля ви, не ме изоставяйте! — хленчеше в същото време неволният натрапник. — Ще бъда по-нисък от земята, по-тих от тишината. И няма, заклевам се, няма да спомена и думичка от онова, което научих!

Докато се колебаеха как да постъпят с него, забелязаха четири издирвача. Четирите летяха ниско над повърхността, успоредно един на друг, обхождайки старателно падините и хълмовете по пътя си. Обиколката им бе целенасочена.

И без военно обучение похитителите на транспортера можеха да преценят, че нямат шанс да се измъкнат.

Подчиниха се още на първия сигнал за спиране. Изненадаха се, че никой не слезе да говори с тях или да ги окове като арестанти. Вместо това издирвачите програмираха дистанционно курса на транспортера и ненатрапчиво, но твърдо ги ескортираха до крайната цел.

Не можаха да повярват на ушите си, когато чуха името на базата. Бяха стигнали там, закъдето се бяха запътили! Но, както бе предвидила Каси, дори да научеха всичко за Вивалон, едва ли щеше да им се удаде възможност да го разкажат.

* * *

Ален се закле да не напуска повече своята Да Винчи. Закъсненията го изнервяха, а изглежда бе обречен да провокира появата им. Колегите му твърдяха, че тунелните рейсове били най-точните и най-надеждните. Ако не го лъжеха, излизаше, че всяко негово участие на живо предизвиква хаос в тунелния транспорт. При предишното турне на Хайтек завръщането им се забави поради катастрофирала капсула от Божата планета. Сега пък рейсът им на Земята се отлагаше, защото трябвало спешно да се прехвърлят извънредни отряди звездни граничари.

— Докога ще висим тук? — проплака с мъченически глас Алевар.

— До утре. Или вдругиден. Какво ти пука? — успокои го Тото Бокано, дъвчейки поредния сандвич. — Нали имаме хотел? Можем да се върнем, ако кажат, че днес няма да летим.

— Но аз трябва спешно да говоря с Луис! Трябва да се видя с Луис! — с безнадеждна настойчивост заповтаря виолончелистът.

— Толкова ли сте близки с брат си? — учуди се колегата му. — Не съм ви виждал често заедно.

Варан не можеше да сподели истинската причина. Предишният ден случайно бе дочул част от разговора на домакините. Подозренията му, че изчезналият хиперсоциален се намира във Вивалон, се бяха потвърдили. А не беше и сам. Избягал с някакви чужденци, които били обявени за нарушители. Сега цялата група се издирваше от екипите за бързо реагиране — поне доколкото бе схванал Ален от неразбраните пререкания на земляните. Многократното споменаване на черноризците го бе убедило, че те имат решаващо участие в преследването. За съжаление знанията на Елиът в тази насока не бяха достатъчни да дадат отговор на нахлулите в ума му въпроси. Според флейтиста историите за черноризци били градски легенди, чрез които земляните успявали да поддържат реда и да се контролират един друг.

Алевар считаше подобна версия за твърде повърхностна. Беше се докоснал — макар и за кратко — до тайния проект на брат си и знаеше, че властите на Земята премълчават много неудобни факти. В новите светове се подаваше единствено информация, с която да се укрепва ръководната роля на Старата като двигател на цивилизационния процес, като непоколебим пазител на човешките ценности. Въпросите, свързани с контрола и „пазителите“ на тези ценности, потъваха в небитието на междупланетните комуникации. Заети със собствени проекти и занимания, жителите на петте „дъщерни“ планети рядко се замисляха върху обективното поднасяне на вестите. Ако изобщо стигаха до тях.

Чудеше се дали брат му и неговите приятели са научили за бунтовете на Божата планета. Бяха ли включени събитията в новинарските бюлетини за новите светове? Медиалистите, организиращи и изработващи осведомителните сесии, не бяха просто част от земното общество. Те принадлежаха към най-толерираните и най-верни обслужващи касти на властта. Срещу привилегията да се движат из средите на управляващите те представяха продиктуваните от покровителите им записи като свои собствени, изграждайки защитна стена срещу случайни и осъзнати недоволства. При необходимост овластените земляни се оправдаваха с неправилно тълкуване или непрофесионализъм от страна на интерпретатора и избягваха публичен скандал. Затова обучението на медиалистите включваше модели за правилно огласяване на информация. Ален познаваше теоретици от Верн, които бяха разработвали методологии за социално приемливи комуникации и механизми за тяхната реализация. Заданията бяха на Академията за хуманна социализация. В нея се обучаваха земляните, предопределени да бдят над обществения комфорт на човешката цивилизация.

Макар да не откриваше връзка между размириците на Божата планета и издирването на нарушители във Вивалон, Ален не пропусна споменаването на черноризците. Очевидно в двата случая ставаше въпрос за елитни групи за бързо реагиране. Дали те бяха специалните отряди, заради които колегите му сега скучаеха из Тунелния център?

Беше убеден, че информацията е ценна за Луис и младата му асистентка. Особено в частта за местоположението на онзи Паскал. За разлика от музикалния си брат, историкът Варан със сигурност знаеше къде се намира Вивалон. Ален се укори, че не е предал веднага получената информация. Закъснението можеше да се окаже фатално за изчезналия им съгражданин — ако се съдеше по надеждите, които земляните възлагаха на тези черноризци.

— Трябва час по-скоро да се свържа с Луис — повтори упорито виолончелистът.

— Оставете го, хванал е синдрома на корабокрушенците — намеси се отегчено Елиът. — От два дни ме тормози с приказки за спешни семейни дела. Казах му да пусне съобщение, щом е толкова неотложно.

— Ама разбира се, Але! — въодушеви се от идеята Тото. — Кажи на твоя академичен плъх, че ще закъснеем, дай си мнението и се успокой!

Варан му отправи празен поглед. Не се разбираше дали обмисля предложението или изобщо не го е схванал.

Бокано преглътна последния залък и се готвеше да повтори плана, но приятелят му го спря с ръка и се насочи към пощенските контейнери на Тунелния център.

Погледна надписа, за да се увери, че пощата е предназначена за неговата планета. Без да се замисля, че може да бъде цензуриран, съобщи на Луис, че хиперсоциалният е жив и здрав. Намирал се във Вивалон. Спомена бегло надеждността на източника. Отхвърлил по този начин тежестта на тайната, с която живееше през последните дни, Ален спокойно я запрати в контейнера, без да проверява отново надписа с дестинацията.

Ако го беше направил, щеше да разбере, че промяната в графика на пътническите рейсове се бе отразила и на пощенските. Съобщението му щеше да бъде доставено на Божата планета.

* * *

Въпреки протестите на семейството си, Алек замина за Божата планета с първия извънреден батальон. Мъката по Сола бе по-силна от риска, който поемаше.

Хората на Малчери можеха да го разпознаят и да го накарат да си плати за унищожението на просветената. Не допускаше Шандо да е спестил на опечаленото семейство част от историята. Но и без утежнени обстоятелства една среща с дъщерята Мери Карол можеше да се окаже фатална за по-нататъшната му съдба.

Прехвърлянето на Земята се осъществи с неочаквана бързина. Туристическите походи бяха отстъпили приоритета си на бойните отряди и тяхното придвижване почти бе блокирало нормалния трафик на Тунелния център.

„Каква ли страхотия ни очаква на Божата планета?“ — чудеха се рейнджърите.

С пристигането им в Преддверието бяха разделени на няколко групи. Щяха да действат сами в отделните общности. Друга връзка освен стандартните орбитални сателити не се предвиждаше. „Имайте предвид, че не можем да разчитаме на местните“ — бе предупредил лейтенант МакСибер неопитните си колеги. — „От време на време жреците решават да борят злото, наречено технология. Съсипват комуникации, напоителни системи, пътища, дори устройства, които последователите им използват в ежедневния си бит.“ При целия хаос на събитията бе цяло чудо, че сателитите още функционираха.

Отдъхна си, когато командващият батальона, полковник Зулу Сунг, го разпредели да охранява реда при „кожените“. Общността беше доста войнствена. Деца и старци препускаха денонощно на мощни двуколесари, надпивания и сбивания бяха нещо обичайно, но той предпочиташе да бъде там заради простите и директни отношения между хората. Нещо, което липсваше в лицемерния свят на семейство Малчери и църквата, към която принадлежеше то.

Когато отрядът бе попълнен, лейтенант МакСибер събра момчетата и предаде накратко инструкциите, които сам бе получил по-рано през деня.

— Помнете, че местните не са склонни да съдействат — подчерта той. — Дори напротив, обстоятелствата не изключват опити за възпрепятстване на мисията. Бъдете търпеливи и деликатни в контактите. Не ви препоръчвам да използвате сила. Кожените обичат да влизат в схватки и по най-дребни поводи. Ще ви предизвикват. Отстъпвайте разумно и не нападайте първи.

— Вярно ли е, че преследват само учители и земляни? — запита дребничък редник с окачен сребърен куршум на лявото ухо и живи черни очи.

— Капковисния, не си поискал разрешение да говориш — сряза го червендалест гигант от дъното на групичката.

Алек им направи знак да замълчат.

— Въпросът на редник Куман беше добър, Мамуте — обърна се той към гиганта и продължи. — Сведенията от Земята не бяха много ясни. Част от нашата работа ще бъде да установим проблема и да докладваме. Затова ви повтарям: бъдете по-скоро дипломати, отколкото войници.

Думите бяха посрещнати с шеговити забележки и дружески побутвания. В отговор МакСибер се усмихна и даде нареждания за придвижване до местоназначението.

— Ами Вие, лейтенант, няма ли да пътувате с нас? — поинтересува се един от помощниците му.

— Ще ви настигна по пътя. Ще се опитам да разбера истината за онова, което се случва тук.

Отпратил отряда си, лейтенантът се вмъкна в най-близката хотелска закусвалня. Двоумеше се дали да потърси пътя към Голямото зелено езеро, отвъд което се простираше землището на вещерите или да се постарае да привлече вниманието на „магьосник“. Беше сигурен, че жители на Мъгливия остров се спотайваха из обществените пространства на Преддверието. Дали вече го бяха забелязали?

Високата фигура с дълго черно наметало и качулка се появи сякаш от нищото и сложи край на съмненията му.

* * *

Алкана не разбра кога е преминала идентификационния контрол. Озова се в сектора за пристигащите без да се налага да удостоверява личността си пред скенери и разпознаващи устройства. Трябваше да признае, че в проверките технологичните бяха по-дискретни от останалите светове. Беше чувала, че са много чувствителни на тема лична свобода и защита на частни данни. Сигурно защото създаваха контролните системи и бяха наясно с възможностите за злоупотреба.

Докато се оглеждаше за персонална кабина, забеляза едър мъж с посребрени слепоочия, който с тромави крачки се носеше към нея.

— Съжалявам за закъснението — той протегна ръка, все още задъхан от бързането. — Руди Блейк, директор на Програмния институт.

— Алкана Мартис — отвърна на поздрава му гостенката. — Логистични операции на Бойна звезда.

Мъжът я стрелна с усмивка. Гъстите му вежди изпитателно помръднаха:

— Генерал Алкана Мартис, ако не греша — уточни той, наблягайки на първата дума.

Тя се засмя:

— Казаха ми, че на Хайтек званията не са на почит.

— Излъгали са Ви.

Тя го огледа. Без да изглежда стар, директорът имаше вид на уморен и застаряващ човек. Слепоочията му бяха напълно побелели и контрастираха с тежкия черен цвят на веждите. Беше на онази неопределена „средна възраст“, с която мъжете обичаха да се кичат, щом позагубеха младежката си увереност. Някои продължаваха да „зреят“ в семантично удобния интервал даже и след седемдесетата си годишнина.

Мъжът пред нея беше далеч от подобни „гранични стойности“. На моменти действията му излъчваха по-скоро момчешка припряност и склонност към риск, отколкото очакваната улегналост на опита.

— Идването Ви разбуни много духове — осведоми я той, след като зададе маршрут на мобила.

— Предполагам. Програмата ми е пълна, но истинската цел е само една. И срещата, на която държа — също.

— Неслучайно съм пръв в списъка, така ли?

— Определено.

Директорът тихо изпъшка:

— Оливър Терв!

— Добър сте в анализите — отбеляза Алкана. — Вашият човек ме предупреди.

— Опасявах се, че интересът ви ще се върти около него — намръщи се Блейк.

— Идеята беше негова — засмя се тя. — Има ли място, където бихме могли да поговорим необезпокоявани?

Той кимна. Без да я пита дали има нужда от почивка, беше насочил мобила към института. Беше решил, че размотаване до хотела ще ги забави излишно. Дали заради проблемите с Оливър или заради необичайния начин на действие — военните не си падаха по приказките, Руди беше уверен, че му предстои решаващ за посещението разговор.

Не се излъга.

— Искаме спешно да ни бъде синтезиран един материал — започна без заобикалки гостенката, когато двамата се разположиха удобно в набързо обособеното пространство, обвито с гъста изолационна мъгла.

— Но аз не съм… Аз ръководя само програмистите — объркано отговори домакинът.

— Да, знам — тя вдигна очи към него. Погледът му подейства странно успокояващо. — Оливър смята, че можете да ни съдействате за приоритетно изпълнение на заявката в Експерименталния център.

Директор Блейк замислено поклати глава:

— Не съм магьосник. Всичко зависи от сроковете, в които искате да получите този материал.

— ВНБ — изстреля генерал Мартис. — Възможно най-бързо. Или, за да бъда по-точна: материалът да е при нас преди вашият програмист да приключи експлоатационните тестове.

Директорът нервно бръкна във вътрешния си джоб. Извади дълга, дебела около сантиметър кафява пръчка. Отчупи си парче, не по-голямо от палец, потопи го в купа с неидентифицирана течност, поставена небрежно върху сервизната масичка, захапа го и с наслада всмукна съдържанието.

— Вземате никофен?

— Вреден навик, знам — махна с ръка той. — Започнах на шега, а сега не мога да отвикна.

— Така е с всяко пристрастяване. Опитвам се да го обясня на младежите в Академията, но каузата е априори изгубена.

— Както и тази, за която сте тук.

Погледът й изведнъж се изостри:

— Не приемам голословни твърдения — възропта тя.

Блейк въздъхна и отново всмукна от напоеното парче, но без предишната наслада:

— Генерале, личните ми приятелства в Експерименталния център не са достатъчни за незабавно стартиране на задача, която… дори не сте депозирали.

— Възнамерявам да го сторя в следващите часове.

— Не е достатъчно. Трябва да се събере екип, трябва да се направи оценка от експертите на Земята…

Алкана неспокойно се размърда:

— Ако исках да мина през всичко това, нямаше да седя тук. Заявката не бива да се оценява от Земята. Възможно е земляните да са доста чувствителни по отношение на материала. Дотолкова, че да забранят производството.

Той я изгледа въпросително, макар да се досещаше за какво намеква. Оли беше разширил кръга на заблудените си привърженици.

— Не съм убеден доколко моделите на Оливър са приложими — подвоуми се, преди да заговори, но бързо прецени, че може да се довери на жената-генерал. — Прегледах теориите на приятеля му от Да Винчи. Напразно залагат на пирамидите.

— Не разбирам.

— Преди години се занимавах с анализ на Великата пирамида. Беше свързан с виртуализациите в Града на миналото. Трябваше да оценя риска от отрицателно влияние на енергиите във вътрешността.

— Не ми казвайте, че човек на разума вярва в проклятията на фараоните — Алкана се отдръпна с лека гримаса.

— Не говоря за проклятия. Всяко затворено помещение, всеки обем е изпълнен с уникална енергия. Тя може да действа положително или отрицателно на обект, попаднал във вътрешността.

— Или да бъде неутрална? — допълнението бе направено с въпросителен тон.

— Много рядко — поклати глава Блейк. — Говорим за взаимодействие. То трудно може да се нарече неутрално. Но в случая с пирамидите е пренебрежимо малко.

— Следователно ако човек преспи в пирамида, нито ще се излекува, нито ще се подмлади.

— Нито ще прекоси пространства и други измерения. Симулационният анализ показа, че енергията се концентрира по ръбовете на пирамидата и се придвижва между върховете. Съсредоточава се във върха. Интересен ефект се получава, когато се допрат върховете на две пирамиди. Енергиите започват да се преливат през общата точка.

— Ами ако две еднакви пирамиди се пресекат, така че върхът на едната да допира центъра на основата на другата?

— Хмм… Не съм сигурен. Може би трябва да се направи отделна симулация на сечението…

— Може би трябва — съгласи се чужденката. — Така или иначе проектът, за който се притеснявате, е навлязъл в експериментална фаза. Да си призная, не съм чувала да е свързан с пирамиди. Моделът беше изпробван в нашата система. В лабораторни мащаби, както ми обясниха. За реални е необходимо определено количество от споменатия материал.

— И как си представяте да започнем таен проект? Синтезът е скъп процес. А ще ми трябват и химици.

— Енвидия Терв е приложен химик — напомни Алкана. — Убедена съм, че с удоволствие ще помогне за каузата на съпруга си.

Блейк се колебаеше.

— Ти можеш да помогнеш да я привлечем — гостенката внезапно изостави учтивата форма. — Разбрах, че е близка с тукашните учители. Ще й бъде лесно да осигури време в Експерименталния център, а и едва ли ще я заподозрат.

— Забравяш, че съпругът й има висяща Командировъчна покана. Всяко настояване от нейна страна за проекти и привилегии ще изглежда подозрително.

— Чувала съм, че е амбициозна жена. Нося документи, с които Генералният щаб на Бойна звезда изисква удължаване престоя на старши програмист Оливър Терв. Ако ми уредиш среща с госпожа Терв, ще й обясня, че всичко зависи от нея. Помогне ли, форсмажорните обстоятелства, които задържат съпруга й при нас, биха могли да се удължат — до изтичане срока на Командировъчната покана. Едва ли би пропуснала възможността той да й е вечно задължен.

Идеята беше толкова елементарна и толкова логична, че директор Блейк неволно зяпна. Клечката стимулант изпадна от устата му.

Той изгледа събеседницата си с възхищение.

— Мдаа… Коварството е в кръвта на жените — заяви, докато усърдно почистваше панталона от изтърваното парче никофен. — Възможно е да спечелиш Енвидия. Но защо останалите генерали биха рискували главите си за най-обикновен „технологичен“? Нали така ни наричате на Бойна звезда?

Алкана кимна:

— Технологични сте наистина. Но Оливър Терв не е обикновен. Проектът му е единствената надежда да спасим сестрата на един от нас.

По лицето на Блейк се изписа недоверчива настойчивост, затова тя допълни с неохота:

— Момичето е изчезнало. И е издирван нарушител.

* * *

За пръв път Тери нямаше търпение да се прибере у дома. Бързаше да прочете писмата, пристигнали в негово отсъствие. Баща му се беше изпуснал, че в дома им чака натрупана безсмислена кореспонденция от други светове. „Пишеш си с неподходящи хора и от тях се учиш на безотговорно държане. От днес нататък лично ще проверявам съдържанието на пощата ти“ — бе го заплашил в първоначалния си гняв.

Писмата бяха от Лили. Разшифровани, те даваха криле на собствената му хипотеза. Кадет МакВали побърза да сподели размишленията си с Оливър:

— Това е решението на нашата задача, не разбираш ли? Камъните отварят портали към Тунелите. Доказано! Самите Пионери са го описали. От което следва, че изчисленията ни са верни. Ние успяхме, Оли! Хей! УСПЯХМЕ! И моят инфоцилиндър със сигурност е пристигнал на онази планета.

— Почакай, хлапе — Оливър не споделяше въодушевлението на младия си приятел. — Не ти ли направи впечатление, че каменният комплекс е бил намерен, а не създаден от Пионерите?

— Искаш да кажеш, че е замесена друга цивилизация? — в гласа на Тери се прокрадна капчица съмнение. — Извънземна?

— Очевидно е. При тези обстоятелства как да сме сигурни, че някакви извънземни ще заложат същия принцип и същите камъни като нас? Как да сме сигурни, че изобщо са били хуманоиди или същества на белтъчна основа?

— Мисля, че преувеличаваш. Колко принципа за изграждане на Тунелите съществуват според теб?

— Не знам. Може и да си прав. Може би твърде дълго съм чакал успеха, за да повярвам в него изведнъж.

— Повярвай! Тайните са разкрити и пътят към директните връзки между нашите светове е отворен. А дали камъните в този тунелен център са други, ще установим само на място.

— И как по-точно смяташ да стигнеш до Кварта? С пионерски кръстосвач? Ако Земята държи да опази в тайна разпределителния кромлех, дневниците на Пионерите няма да получат гласност. Тунелните рейсове дотам също.

— Нямаме нужда от помощта на Земята, нито от разрешението на скапаните й одитори. Ние разполагаме с карта и можем сами да си организираме пътуването.

Оливър се засмя:

— Не си се отказал от идеята за Дивашкия резец, а?

Кадет МакВали потвърди. Рискува да сподели и натрапчиво преследващата го идея за планетата от тайната карта на баща му. И макар Оливър да остана скептичен по въпроса за идентичността на Кварта с тази планета, Тери не се отчая, а продължи да търси доказателства в подкрепа на своята теза.

Обстоятелствата бяха на негова страна.

Академичният щаб беше подкрепил решението на генералите: наказанието на кадета бе отложено и той бе върнат в база Пале Роял. Надзорът бе възложен лично на капитан МакЧжоу.

Командирът пое задачата само поради предвкусваното отмъщение. Чувстваше се персонално засегнат от дръзката постъпка на стажанта. Освен преките административни неприятности, бягството беше повдигнало допълнителни въпроси, за които той избягваше да говори. В базата все по-често се споменаваше фразата „ресурсна проверка“. И персоналът, и доставчиците бяха станали мнителни — изискваха педантично всевъзможни одобрения и потвърждения, преди да свършат каквато и да било работа.

Но най-много го подразни фактът, че досадникът МакВали бе получил прозвището „Давид“. Не беше глупак — подчинените му свързваха прякора със собственото име на капитана и старата земна история за големия и малкия.

МакЧжоу реши, че чашата на търпението е преляла. Обеща си да стъжни живота на кадета. Или поне остатъка от престоя му в базата. За негово изумление, изпълнението на обета се оказа по-трудно от предвиденото. Сякаш някой бе подменил стажанта и в базата бяха пробутали същата обвивка с напълно различно съдържание. Нямаше помен от нездравото любопитство, от уморителното настояване за участие в мисии и експерименти. Беше намалил дори контактите с програмиста от Хайтек. „Сигурно не може да му прости предателството“ — реши за себе си командирът на Пале Роял.

Догадката не отговаряше на истината.

Оливър не вярваше в хипотезата на младия си приятел. Не вярваше, че съществува връзка между разчетените от Лили текстове и тайнствената планета, отбелязана върху картата на генерал МакВали.

За разлика от него, Тери намираше в историята за каменния комплекс потвърждение на модела с тунелни портали от орихалкит. Беше убеден, че разположените в кръг шест камъка, описани от непознатия Пионер, са съставени от същия материал, който той бе използвал в малкия си експеримент.

— Дори да е така — опитваше се да го отрезви Оливър, — по какво съдиш, че планетата, за която се говори в дневниците, е същата, която видяхме върху звездната карта на баща ти?

— И едната, и другата са неизвестни за нас. Абсолютно неизвестни. Не е ли странно съвпадение? — не се предаваше Тери.

— Вадиш заключение от случайно подбрани обстоятелства. Съществуват милиони и милиарди звездни системи, които не познаваме. Не сме чували за тях. Не подозираме за присъствието им. Всяка една може да съдържа твоите „тайни планети“.

— Има разлика — младежът разпалено се защитаваше. — Говоря ти за обитаема планета, чието съществуване умишлено е обвито в забрава. Защо? Защото пази тайна, която трябва да остане неразкрита.

— Извънземен разум? — въпреки фактологията, Оливър оставаше скептичен.

— Мислех по-скоро за самите Тунели. Споделям мнението на Лили за табуто. Описаното в дневниците е доказателство, че директните рейсове между шестте свята са възможни без опекунството на Земята. Земляните не искат да изгубят контрол над междупланетния трафик, затова правят всичко възможно да съхранят тайната. Преди години са се намерили хора, които са научили истината. Избухнал е бунт. И така баща ми се е сдобил с тайнствената карта.

Оливър обмисляше версията. Не беше лишена от основание, но беше рисковано да се довери само на серия логически умозаключения. Нуждаеше се от доказателства. Истински, не дедуктивни.

— Ще ги имаш! — закани се Тери и оттогава усърдно търсеше потвърждение на примамливата хипотеза.

Хрумна му, че знанията на интерстеларен капитан МакЧжоу за междупланетните пътувания трябва да са доста по-задълбочени от неговите собствени. Може би той щеше да разгадае тайната на бащината му карта. Не се залъгваше, че лесно ще спечели доверието на базовия командир. Но целта си заслужаваше усилията.

— Командир МакЧжоу, ще ми отделите ли минутка? — цяла сутрин бе изпълнявал безропотно нареждания. Моментът му се стори подходящ.

— Какво има, стажант? — Голиат го изгледа строго. Ако малкият си въобразяваше, че няколко дни добро поведение ще изличат бурята в душата му, грешеше.

— Работя по учебен доклад, командире. Нали знаете, докато съм тук, трябва да отделям време за академична подготовка. Имам няколко теми за приключване.

— Искаш време за зубрене, така ли? — изгледа го насмешливо МакЧжоу. — Няма проблем. Свободен си до края на деня! Обаче утре искам пълен отчет — добави с предупредително изправен показалец.

Суровото отношение не смути кадета:

— За съжаление не мога да идентифицирам изходния сектор — с несвойствена глуповатост изрече той. — Ще разрешите ли да потърся помощ?

Капитанът го изгледа с презрение:

— Проблеми с навигацията? Да не се окаже, че старпинът ти случайно се е озовал на Тропикана?

Тери предпочете да не отговаря, само леко наведе глава.

— Добре, давай го тоя твой сектор — с нотка на превъзходство кимна МакЧжоу.

Младият МакВали покорно отвори миниекипера. С помощта на Оливър бе модифицирал записа на картата. От първоначалното изображение нямаше и следа. Холограмата приличаше на най-обикновена страница от академичен атлас. Няколко червени точки маркираха планети с вражески настроено население. Зелените представляваха възможни точки за кацане, а изходната позиция на кадета бе отбелязана с пулсираща синя точка. Тя се намираше върху единствената планета, която истински интересуваше Тери.

Капитан МакЧжоу внимателно разгледа сектора.

— Прилича на ОРХ-6 — заяви той, докато превърташе образа в различни посоки, за да не пропусне характерните детайли, които се приближаваха и отдалечаваха при движението. — Ако не бяха населените планети, бих заложил на ОРХ-6-Поларис, но с това разположение… Може би Квантум Сиера — заключи не много уверено.

— Мислех, че са индустриалните луни — невинно подхвърли стажантът.

Голиат го изгледа със съмнение:

— Чувал съм слухове, че били ситуирани там. Но секторът е напълно непригоден за живеене. Пионерите са го изследвали. По-добре прочети докладите им, вместо да даваш ухо на улични легенди.

„Това и правя“ — усмихна се наум Тери. Беше получил доказателството, което да представи на Оливър. Загадъчната планета от картата и Кварта от ОРХ-6-Поларис бяха едно и също място.

Самият капитан МакЧжоу го беше потвърдил.

* * *

— Проблемът не е в синтеза — заяви Енвидия.

Бяха успели да създадат веществото по спецификации, донесени от Бойна звезда. В част от бележките госпожа Терв откри стила на съпруга си, но като цяло заданието бе съставено от хора, чиито знания в приложната химия бяха по-задълбочени от неговите.

Връзките й с учителите наистина помогнаха да получи достъп до Експерименталния център. Избра си двама асистенти, които самоотвержено провеждаха тестове по цели денонощия. Така установиха, че веществото, което синтезират, притежава различни свойства в зависимост от условията, при които се създава. Пратеничката от военната планета твърдеше, че ставало въпрос за камък с метеоритен произход. Лабораторните резултати обаче показваха, че създадената материя невинаги притежава тези характеристики. Защото частиците, които я изграждаха, се свързваха в различни структури.

Трансфигуралните елементи бяха рядкост дори в креативната химия, а за естествен трансфигурант не беше и чувала. Но Алкана Мартис твърдеше, че в системата на Бойна звезда скалата съществува и дори била туристическа атракция. Помолиха Блейк за компютърно моделиране. Както и очакваше Енвидия, резултатите от симулациите съвпаднаха с експерименталните.

Заключението можеше да бъде само едно: готовото вещество не подлежеше на пренос чрез Тунелите. Промяната на условията по време на рейса можеше да доведе до промяна в структурата и свойствата. Още повече, че никой нямаше идея как точно се осъществяват пътуванията. Което означаваше, че дори от Хайтек да изпратят синтезиран камък, получателите можеха да се сдобият я с пластерокат, я с ейчоулитид, а защо не и с течен кристал…

Енвидия смяташе да предложи на Блейк да изпратят поотделно необходимите химични елементи, подробни инструкции, както и частите на синтезатора. Оливър щеше да ги сглоби — беше добър не само в програмирането. Така на Бойна звезда щяха да получат изкуствения си камък, макар тя да не разбираше защо им е нужен, след като си имат оригинален такъв.

— Проблемът не е в синтеза — повтори Енвидия. Макар и кратко, пътуването й с генерал Мартис трябваше да изясни онова, което гостенката премълчаваше от пристигането си на Хайтек.

Алкана не реагира. Наблюдаваше полета на малкия им двуместен икарейн, който за пореден път плавно смени посоката. Движеха се по зададен маршрут към Площада на бъдещето. Апаратът беше маневрен, но ограничителят на скоростта не позволяваше да напредва с желаната от пътничките бързина.

Годишната патентна церемония по всяка вероятност щеше да започне без тях.

Бяха тръгнали в последния момент, затова Съветът на директорите отпусна на гостенката градска летателна машина. Случайно или не, бяха забравили да свалят блокировките и двете дами вътре можеха само да се молят въведеният маршрут да не е много описателен.

След няколко безплодни опита да промени настройките на навигатора, Енвидия се предаде, придружавайки отказа си с не особено изискани епитети за машината и нейните създатели.

Алкана се засмя. Първосигналната реакция й хареса. Въпреки, че държеше на формалната цивилизованост, госпожа Терв очевидно не бе изгубила качества като спонтанност и искреност.

— Ще позволиш ли?

Химичката великодушно разпери ръце.

Със серия премерени команди генерал Мартис зададе височина и охлаждане, които ускориха допълнително икарейна, поставяйки го на пътя на въздушните течения.

— Откъде разбра, че навигаторът ще приеме твоите изменения? — не се стърпя Енвидия. — Мислех, че маршрутът е зададен. Мене ме изхвърли като отпадъчна вода.

— Така е, но аз не променях маршрута. Промених параметри, които, без да променят скоростта и посоката, изискват преизчисляване.

Червенокосата технологична я изгледа с недоверие. Алкана побърза да обясни:

— В навигационните програми винаги се залага вариантност. Различните ситуации изискват различно поведение на системата. Промяна на фактор от околната среда — температура, налягане, вятър или каквото и да било, изисква преизчисляване на курса. Така, с повечко опит и капка късмет, можеш да обърнеш и най-строгия маршрут в своя полза.

— Да, но… системата не се ли съпротивлява, когато я отклоняваш?

— Имаш предвид височината? Промяната е позволена, без значение дали маршрутът е фиксиран или динамичен. Едно от малкото неща, в които преценката на човешкия фактор е с приоритет. Говорим за градска машина, все пак.

— Която използваме за извънградско пътуване.

— Именно. Слабостта идва от предназначението — потвърди Алкана.

Енвидия кимна замислено, отклонила поглед към пейзажа отвън. Прелитаха сред старателно озеленените покрайнини на Технополис. Почувства се освежена от вида на лъскавия килим под тях. Стори й се, че усеща дори аромата на прясно окосена трева.

Между ефектно оформените насаждения се тътреха роботи-градинари, заети с поддръжката. Без техните ежедневни усилия дихателната система на града нямаше да съществува. Хората бяха погълнати от космополитни желания и технологични играчки. Дори красотата се беше превърнала във функционалност. Зеленият пояс на града бе създаден не да очарова, а да поддържа живота в Технополис.

— Може би затова изпитваме трудности с материала, който поръчахте — заяви Енвидия. — Не сме наясно с предназначението.

Думите й прозвучаха като въпрос.

— Странно е точно ти да ме питаш за това — усмихна се спътницата й. — Мислех, че си запозната с проекта на съпруга си.

— Опасявах се, че нещата са свързани — поклати глава госпожа Терв. Веждите й с досада се вдигнаха нагоре. — Оливър винаги е бил заразителен в лудостта си. Но какво очаква от такъв материал? Твърде нестабилен е както за стена на безумните му тунели, така и за корпус на летателен апарат. Ако знам целта, бих могла да добавя някои примеси, които…

— Портал — прекъсна я Алкана.

— Моля?

— Не бива да се променя даже и електрон от заданието. Скалата, която ще синтезирате, е портал към новите тунели.

Изненадата трая само миг. В следващия Енвидия демонстративно подпря долната си челюст с ръка, затваряйки неволно разтворилите се устни.

— Невъзможно — оповести тя с глас, който не търпеше възражения.

Генерал Мартис иронично я погледна:

— И откъде такава самонадеяност?

— Ами, да започнем с факта, че не става дума за скала. Синтезираното вещество е с трансфигурална структура — с удоволствие забеляза внезапното объркване на спътницата си. — Видът му в твърдо състояние зависи от структурата, при която е застинало.

— Сигурно е станала грешка при синтеза — не повярва на казаното Алкана. — Уверявам те, че аз лично съм виждала този камък в нашата планетна система. Съвсем истински е. С отломка от него младият приятел на съпруга ти извърши опит за пренасяне на материя в пространството.

Химичката се намръщи:

— Изключено е да грешим. Ако такъв камък съществува, той трябва да е описан, да си има име…

— Осведомиха ме, че специалистите го наричат орихалкит — потвърди гостенката от Бойна звезда.

Енвидия изстена като човек, който току-що е направил унищожително откритие. Любопитството на спътницата й обаче остана незадоволено, защото в същия момент навигаторът на икарейна обяви завършек на пътуването им. Бяха се приземили малко встрани и трябваше да побързат, ако искаха Алкана да заеме навреме отреденото й почетно място.

* * *

Джурана и лейтенант МакСибер седяха на морския бряг, наслаждавайки се на лекия бриз и закачливите вълни, които нежно се разплискваха под краката им. Нагрятата от слънцето скала бе започнала бавно да изстива, но те спокойно се разположиха върху нея.

— Не очаквах да те видя толкова скоро — без да го поглежда, призна мерлинът. — Няма да те лъжа, че се радвам. Донесе достатъчно неприятности. Защо си ни търсил пак?

— Вашият агент ме пипна преди да съм решил дали искам да се връщам тук.

— Чух за това — устните на Джурана се свиха в дискретна усмивка. — Интересувал си се от Сола.

Алек го погледна:

— Трябва да я видя на всяка цена — гласът му прозвуча искрено.

— В Преддверието можеш да намериш указател с главните храмове на всички общности.

— Не бях сигурен за пътя. Мястото изглеждаше доста отдалечено, а на тази планета нямате въздушен транспорт.

Джурана не отговори. Вглеждаше се в мъгливата защитна завеса с преценяващия поглед на човек, който упорито издирва недостатъци.

— Тази мъгла ни пази от лоши погледи и лоши мисли, лейтенант. Любопитните трябва да имат добра причина да я пресекат. Защо си дошъл? — повтори упорито той.

— Искам да знам какво става — отвърна пришълецът. — Изпратиха ни тук заради размирици, но аз никога не съм виждал последователите на различните религии толкова добронамерени един към друг. Не чух обичайните клетви, ругатни, закани за правобожие.

Джурана отново замълча. Беше скръстил ръце на гърдите си и леко се поклащаше в такт с незнайна мелодия, която звучеше в главата му.

Алек се замисли. Предстоеше му да узнае тайната, за която бе дошъл. Мерлинът неслучайно го бе поканил да се разходят насаме. Искаше да се увери, че чужденецът заслужава доверие.

Лейтенантът не се поколеба да тласне разговора напред:

— Знам, че се тревожите за изчезналите. Не успяхме да ги върнем у дома, въпреки положените усилия. Но не сме се отказали. Продължаваме да ги търсим. Скоро ще изпратим спасителни екипи на всички планети, без да се налага да минаваме през Тунелния център на Земята.

Ритъмът на поклащане на мерлина се забави. Веждите му любопитно се повдигнаха.

— Това е другата причина за срещата ми със Сола — продължи лейтенантът. — Тя е… свързана с този проект.

— Твоята вещерка е свързана с доста проекти — усмихна се на някаква своя мисъл Джурана.

Беше ред на рейнджъра да направи учудена физиономия.

— Събитията, които се разиграват напоследък из Божата планета, са свързани с таен проект на земната управа — започна бавно мерлин Бхимагиши. — Макар и за кратко, твоята приятелка също е взела участие в него. Именно тя ни насочи към проблема след завръщането си от мисията „Малчери“.

„Това е, успях!“ — възликува наум лейтенантът. — „Той проговори!“

Реши, че тайната, която се готвеше да му съобщи Джурана, е същата, която бе поразила него самия: Сола бе замесена в научна конспирация. Но как този факт бе предизвикал безредици из цялата планета? Нея ли жреците бяха обявили за „световно зло“? Заслуша се в думите на дългобрадия островитянин:

— Не знаем много за проекта „Пигмалион“, но вещерката се оказа права: Божата планета, неусетно за жителите й, е превърната в изпитателен полигон. В различните общности са внедрени повече нечовеци, отколкото очаквахме. Не беше лесно да убедим жреците, че сме изправени пред общо зло. Самият аз на моменти изпитвах колебания, че ще успея да обединя върховните.

— Не разбирам — прекъсна го внимателно Алек. — В Преддверието неколкократно чух да се споменават нечовеците. Допуснах, че става въпрос за земните жители като цяло или за учителите. Или дори за вас, жителите на Мъгливия остров. Знам, че нямате поддръжници отвъд голямата вода.

— Така е — потвърди мерлинът. — Беше къртовски труд да обясним, че не сме заплаха, а потърпевши като всички. За щастие някои от нас могат да бъдат доста убедителни — в очите му проблеснаха весели искрици. — Сега жреците разчитат на моите хора, за да прочистват редиците на последователите си от пигмалиони.

— Е, в такъв случай не се учудвам, че менталикът от Преддверието довтаса при мен още преди да съм го повикал.

— Всъщност менталиците не биха били сполучлив избор. Те улавят разума, а при пигмалионите той е човешки. Мислите им следват логиката на собствените ни мисли. Интуитите и хамелеоните са по-ефикасни, защото улавят енергиите на телата. На човешките тела. Колкото и слабо да е едно такова поле, те могат да го усетят. Но когато липсва, това е знак да насочат божиите воини към нечовека.

Божиите воини? Те пък кои бяха! Смутителите на реда, за чието укротяване Земята бе договорила извънредни охранителни отряди от Бойна звезда? Алек се опита да осмисли чутото, но всяко следващо изречение само замрежваше и без това обърканите му мисли.

— Май трябва да започнем отначало — предаде се накрая той с тъжна въздишка. — Какъв ви е проблемът с тези пигмалиони?

Джурана пъргаво се изправи и го потупа по гърба:

— Да вървим! В медицинския център пазим нещо, което ще ти помогне да разбереш.

* * *

Комуникаторът алармираше с настойчивост, която всеки момент можеше да го самовзриви.

Алек погледна спящата жена до себе си. Завивката бе оголила раменете й и кожата блестеше с мекотата на органично кадифе. Той допря устни до нея с благоговението на поклонник. Беше толкова красива!

Бавно се изхлузи от леглото и с нежелание отговори на повикването.

— Лейтенант МакСибер? — прозвуча несигурно гласът от другата страна. — Съжалявам за безпокойството, но тук възникна спешна нужда от солюсионер[2].

— Къде е това „тук“, войнико? И защо вместо да се представиш, разговаряш с мен като с другарче по игра?

— Тук дежурен по тунелна поща, редник Сий Мендала от асистираща група Хермес, дислокация Входна точка — отвърна уставно повиквателят. — Извинете ме, лейтенант. Ситуацията изисква намеса на упълномощен офицер.

— Не съм чувал полковник Сунг да е отстранен от командването — намръщи се Алек.

— Полковник Сунг бе откаран снощи с бойни травми и все още се намира в станцията на Медицинския корпус. Капитани Младич и МакВалон работят под прикритие, а Долат е изчезнал безследно… засега.

— Все някой трябва да ръководи операцията.

— Майор Хармит пое временното управление. Но той е координатор за всички действащи мисии на планетата и е в пълен цайтнот. Затова нареди част от решенията да се вземат от офицера с най-висок ранг в списъка. Както разбирате, към момента това сте Вие.

Алек тихичко изруга и въздъхна примирено:

— Добре, докладвай, дежурен Мендала!

— Грешно доставена тунелна поща, солюсионер МакСибер — с готовност се отзова редникът. — Промените в графика на рейсовете са предизвикали лавина от съобщения, пристигнали тук вместо при реалните получатели.

— Препратете ги до истинските адресати. Какъв е проблемът? — учуди се лейтенантът.

— Според инструкциите сме задължени да проверяваме цялата входяща поща — отговори Мендала.

— Мислех, че процесът е автоматизиран.

— Така е. Но в рамките на сегашната операция влиза мониторинг на резултатите от автоматизирания преглед.

— Ама че глупост! — възмути се Алек. — Та ние сме войници, не административни плъхове.

Мендала не отговори, макар да бе ясно, че споделя мнението на офицера. Остави Алек сам да се досети за истинската причина, поради която така настоятелно търсеше мнението на висшестоящите.

— Е, добре — реши бързо лейтенантът. — Няма да губим време и хора за тази недомислица. Виждаш координатите. Изпрати ми сгрешената поща или, по-добре, резултатите от автоматизираната проверка. Ще ги прегледам лично, след което одобрените да бъдат препратени до адресатите.

— За чия сметка? — поинтересува се дежурният.

— За сметка на подателите — МакСибер не се поколеба и за миг. — Ако бяха по-внимателни, щяха да спестят главоболието на всички ни.

Редникът потвърди нареждането и се изключи.

— Много добре, лейтенант — прозвуча шеговит глас някъде отзад. — Вземате решения със завидна бързина.

Алек погледна през рамо. Сола се беше надигнала на лакът, поддържайки с една ръка завивката пред гърдите си. Беше го наблюдавала през цялото време и не криеше удоволствието от постъпката си. Нежното кадифе на тялото й продължаваше да предизвиква волята му със съблазнителни отблясъци от нахлулите в помещението утринни лъчи.

— Извинявай, не исках да те будя — обърна се той към нея.

— Не бях те виждала в действие. Какво означава солюсионер?

— Онзи, който има право да взема решения по извънредни въпроси. По принцип функцията се изпълнява от командващия бойната единица, но в негово отсъствие се задейства списък с предварително посочени имена.

— Значи не всеки офицер може да бъде солюсионер?

— Не. Рангът е важен, но се взема предвид опитът, познаването на конкретните условия, видът на мисията… Вероятно си разбрала, че бях пети в списъка. Първи от лейтенантите.

Обясненията му бяха прекъснати от сигнала за пристигащите записи. Дежурният в тунелния център бързаше да прехвърли не само отговорността, а и работата по злополучната поща.

Алек настрои средно голям холоекран и се зае с досадното задължение по проверката. Усети как вещерката безшумно се промъква зад гърба му. Дали все още беше гола? Опита се да не мисли за това.

Прехвърляше записите почти машинално, ругаейки в ума си всички неглижирани изпращачи, когато тя го спря:

— Почакай, това име ми е познато.

Той послушно върна записа:

— Ален Варан?

— Да, познавам брат му — Луис Варан. Бяхме съученици на Земята, а след това той беше разпределен на Да Винчи.

— Но братът е останал на Земята.

— Откъде ти хрумна?

— Съобщението е изпратено оттам — Алек се обърна тъкмо навреме, за да види искрената й изненада.

— Трябва непременно да го прочета — погледът й бе едновременно безпомощен и ултимативен. — Моля те, ще извадиш ли писмото на екран?

Лейтенантът я изгледа подозрително:

— Този Ален… част от заговора ли е?

— Не — отговори бързо Сола. — Но брат му е. От двадесет години търси тайната на Тунелите.

Алек въздъхна. Бе научил твърде много тайни за краткото време от завръщането си на Божата планета. И въпреки че бе готов за признанието на любимата по отношение на „тунелния проект“, разкритото от Джурана за пигмалионите и ролята й в създаването им го бе шокирало. Мерлинът му беше показал едно от тези същества. Мъртво. Островитяните го бяха запазили в медицинския си център за изследване.

Никога нямаше да забрави отвращението и ужаса, връхлетели го при вида на човешкия мозък, имплантиран в добре структурираното изкуствено тяло. Хибридът не беше метален. Не беше изграден и от традиционните пластелои, които се използваха в протезирането. Кожата му имитираше на сто процента човешката, без да бъде уязвима за климатични влияния и механични наранявания.

Съществото приличаше на човек… и не беше. Пигмалион… Създаден…

Омиротворителите нямаха право на пристрастия, но Алек не се поколеба да застане на страната на местните. Щом доктор Донис бе намерила кураж да се опълчи на извратените създатели на нечовеците, рискувайки призванието и живота си, защо той да не се осмели да се изправи срещу тях?

С такива мисли бе прекосил изтощителния маршрут от Мъгливия остров, през Голямото зелено езеро до Свещената земя на вещерите.

И сега, когато най-сетне бе открил покой в прегръдките на любимата, тайните от миналото й отново се опитваха да ги разделят.

Без да се съпротивлява, той извади съобщението на Ален Варан. Беше двуизмерно — няколко кратки, задъхани изречения, сякаш авторът е бързал да се отърве от скрития им заряд.

— О, небеса! Те са живи, живи са! — възкликна внезапно Сола, докато жадно четеше съобщението. Продължи да го препрочита, увлечена в старанието си да не пропусне и следа от истинския смисъл.

— За кого говориш? — намръщи се неразбиращо Алек.

— Кая и другите островитяни. Живи са, не виждаш ли?

Той поклати отрицателно глава. Наложи се вещерката да му посочи текста, с който Ален информираше брат си, че сътрудникът му бе жив.

— Не разбираш ли? Този „сътрудник“ е младежът, когото Кая бе срещнала в хотела — поясни Сола, като видя недоумяващия поглед на мъжа пред себе си. — Същият, който тръгна с Дюк и момичетата към Града на миналото. Не помниш ли?

— Сега, като го спомена, се сетих — потвърди МакСибер не много уверено. — Значи трябва да уведомим Генералния щаб, че изчезналите са някъде из Древните земи на Старата.

Вещерката скептично присви устни:

— Не, Алек. Страхувам се, че информаторът ни греши. Вивалон не е град от Древните земи.

— А какво е тогава? — запита мрачно той.

— Мястото, където се създават пигмалиони.

— В такъв случай имаме късмет — лицето на лейтенанта се проясни. — Ти знаеш къде се намира тази база, нали?

Сола замислено го погледна:

— Опасявам се, че не.

[1] По името на древен тракийски вожд, владетел на гетите; предполага се, че царската гробница в Свещари е негова. — Б.а. ↑

[2] От фр./англ. solution (решение). — Б.а. ↑

Спасение

Амфитеатралният площад бе изпълнен със зрители, дошли за събитието. Всички с недоумение поглеждаха двете съвършено различни жени, устремили се към първите редове: едната с развети огнени коси и елегантна тясна рокля от рефлине, другата — с къса строга прическа и ослепително бял мундир.

— Успяхме! — леко задъхана извика Енвидия вместо поздрав, забелязала сред почетните гости директор Блейк. Учителите бяха в съседния сектор и при други обстоятелства би се присъединила към тях без да се замисля, но днес трябваше да остане с властната чужденка.

Въздъхна тихо, без да забележи, че Алкана проследи погледа й:

— Няма да се обидя, ако останеш с тях. Блейк не прилича на човек, с когото ще скучая.

— И представа си нямаш — засмя се госпожа Терв. — Ще ти разяснява церемонията до последната команда. Участвал е в създаването на Кулата. Или поне в сегашния й вариант.

Обърнали гръб на сцената, двете леко докоснаха с крак бордюра пред себе си. Каменните плочи, изпълняващи ролята на стъпала, потънаха и на тяхно място се издигнаха ефирни столове.

— Медийният комплект е в лявата облегалка — пошушна Енвидия сдържано. В представите й Бойна звезда не се свързваше с изискани обноски, затова остана приятно изненадана от отговора на гостенката:

— Предпочитам да се потопя в оригинала.

Церемонията започна с официални поздрави и благодарности към всички жители на Технополис, осъществили иновативни проекти през последната година. Последва леко досадното изброяване на достижения и автори. „Нито дума за поръчителите“ — отбеляза наум Алкана. Замисли се за съдбата на нелегалните проекти. Беше наивно да вярва, че нейният случай е единствен.

Обществото им бе създадено от вече отмираща цивилизация. Мислещите хора рано или късно се сблъскваха с ограниченията и се опитваха да ги надхитрят.

Алкана бе убедена, че земната цивилизация залязва. Населението на новите светове бе пришито към многовековна социална организация с изконсумирани ценности, която отдавна се бе превърнала в спирачка за развитието. Жителите на Земята, в това число и учителите, все още виждаха себе си като носители на прогрес. Изживяваха се като пазители на културни традиции и хералди[1] на мъдростта…

Но повсеместното наблюдение на обществени места, умножено по безкрайните системи за контрол и идентификация, говореше за страхлива некомпетентност, прикрита зад бутафорна загриженост за реда. Отегчителните процедури и необходимостта от съгласуване на почти всяко хрумване или действие в новите светове будеха недоволство. Обикновено то се изразяваше в заобикаляне на процедурата, но лесно можеше да прерасне в неподчинение. Последните събития от Божата планета го бяха доказали.

Алкана погледна към сектора, в който се бяха разположили учителите. С жадни очи те поглъщаха думите на виртуалния екран, сравнявайки непрестанно информацията с тази от собствените си екипери. „Превърнали са шпиономанията в поминък“ — помисли си тя и извърна поглед, отвратена от безумието на гледката.

Тъкмо навреме, за да проследи появата на Архивната кула. В средата на площада, „на арената“, както бе разговорното название, бавно започна да се отваря незабележим допреди минути спираловиден люк. От него също така плавно започна да се показва върхът на полупрозрачен осмоъгълен обелиск. Достигнал необходимата ширина, механизмът за отваряне спря, но обелискът продължи да се издига нагоре, окрилен от всеобщите аплодисменти на зрителите.

— Сега ще пуснат фойерверките с тазгодишните данни — довери в ухото й госпожа Терв.

Генерал Мартис я изгледа с недоумение. На Бойна звезда огънят не беше част от забавленията. Беше стихия, която се учеха да управляват. Не беше чувала запалване на записи да води до съхранението им.

— Така наричат контейнерите, които ще се добавят — притече й се на помощ Блейк, който продължаваше да пляска настървено. — Ще бъдат поставени най-отгоре, точно под върха.

Още преди да довърши с разясненията, по стените на обелиска се проточиха осем огнени струи, които пъргаво се закатериха към върха. Тренираното око на Алкана веднага забеляза, че пламъците обхващат само външната обвивка, без да я нараняват. Вътрешното покритие на капковидните контейнери бе огнеупорно. Съдържанието бе напълно изолирано от външни въздействия. „Е, нали са технологични! Лудост е да не са го обмислили“ — заключи тя.

Осемте контейнера стигнаха едновременно до върха. Спряха на ръба на скосяването и, като по команда, пламъците им угаснаха. В същия миг пирамидонът[2] на обелиска се отдели от колоната и се издигна на около метър нагоре във въздуха. Алкана възхитено се усмихна. Движението създаваше илюзия за магия. Не беше предполагала, че на Хайтек се занимават с подобни шоуспектакли. Церемонията подхождаше повече на земляните. Или на жреците от Божата планета.

За секунди капковидните носители освободиха блокчетата със записи, които чинно се подредиха в нови редове, увеличавайки височината на колоната. Гледката напомняше самонареждащ се триизмерен пъзел. Когато и последното откритие зае определеното му място, висящият в нищото пирамидон отново се спусна, за да оформи върха на обелиска. Контейнерите бяха изчезнали. Дали незабелязано се бяха свлекли към основата или се бяха разтворили във въздуха — Алкана не можа да разбере.

Прозвучаха тържествени акорди. Зрителите се изправиха на крака и подеха песента.

— Химнът на Технополис — осведоми я отново Енвидия, докато ставаше.

Алкана също се изправи и застина в почтителна поза. Един кос поглед към учителите й подсказа, че с удоволствие биха пропуснали тази част от церемонията.

Под съпровода на музиката Архивната кула започна бавно да се спуска в постоянното си скривалище. Когато изчезна напълно от погледите на публиката, спираловидният люк се затвори и амфитеатралният площад отново придоби вида, в който го завари Алкана при пристигането си.

— Не разбирам — обърна се тя към Блейк. — Защо държите Кулата под земята? Нали е нещо, с което се гордеете?

— Така е — отвърна директорът на Програмния център. — Но ние не я изграждаме за нас. Тя е за бъдещите поколения, за времето, когато няма да ни има. Не искаме днешните знания да се изгубят, както древното знание е изчезнало за нас. Защо потомците ни да започват отначало, когато могат да продължат оттам, докъдето сме стигнали ние?

— Похвално начинание — съгласи се пратеничката от Бойна звезда. — Но защо сте избрали именно този начин? Амфитеатър, обелиск… Не мислите ли, че потомците ни ще очакват нещо по-високотехнологично?

— Това са символи на човечеството. Идват от древността и в един или друг вариант присъстват в днешния ни живот. Избрахме символи, които са вечни. Който и да ги открие в бъдещето, ще знае, че принадлежат на човешката цивилизация.

— „Който и да ги открие“? Да разбирам ли, че допускате… нехуманоиди?

Руди Блейк многозначително се усмихна.

Тя смени темата:

— А какво се случва с проекти като този, който ме доведе при вас? — най-после бе задала въпроса, вълнуващ я от началото на церемонията.

— Повярвай ми, те са важна част от информацията, скрита в Кулата.

— Не се ли страхувате от одиторите? От учителите? Видях с каква алчност следяха изброяването. Освен това знаят къде да търсят…

— Разработили сме някоя и друга защита — усмихна се отново директор Блейк. — Но ако въпреки всичко достигнат нещо… скрито, ще разберем по реакциите от Земята — допълни с внезапна сериозност.

Погледна скучаещата край тях Енвидия. Това го върна към спешността на извънредната задача:

— Е, момичета, докъде стигнахме с прищявката на Оли?

Червенокосата се поколеба. Алкана се възползва:

— До орихалкит — изпревари я тя.

Блейк зашари с поглед между двете:

— Не съм навлизал в подробности. Да разбирам ли, че синтезът е извършен?

— Да — отвърна кратко химичката. — Но проблемът не е в синтеза, вече споделих с генералката. Проблемът е, че не можем да пренесем през Тунелите синтезираното вещество.

— Което е орихалкит? — повтори невярващо шефът на програмистите. — Не можем да пренесем някакъв си камък?

— Не бих го нарекла „някакъв си“, а по-скоро философски[3] — небрежно го прекъсна Енвидия. — Доколкото можем да говорим за камък…

* * *

Преобразяването се извършваше постепенно. Мъчително бавно, според Пако, който не издържа дори половината от процеса. Бе извърнал глава и не смееше да помръдне от страх да не наруши концентрацията на хамелеона. Само устните му беззвучно се движеха.

— Заклинания ли мрънкаш?

Заканителният шепот в ухото го накара да подскочи. За щастие, предвидлива силна ръка го спря, преди да наруши тишината с непредпазливо движение.

Погледна смутителката си. Тя му направи знак и двамата внимателно заотстъпваха към другия край на килията.

— Не можем да губим повече време — надвеси се отново над ухото му Мика.

Той вдигна рамене, а на лицето му се изписа недоумение.

— Когато идентифицират резултатите, ще се досетят за измамата — продължи шепнешком островитянката. — Тогава ще ни разпръснат и няма да излезем живи оттук.

— Какво предлагаш?

— Ти разбираш от механизми. Огледай този на вратата, след като отведат Дюк.

— Защо мислиш, че не съм го направил? — почти обиден й отвърна Пако. — Вратата е каменна. Не става въпрос за механизъм, а за огромна маса, която не можем да помръднем!

Мика го изгледа изпитателно:

— Твърдиш, че отварянето й няма да задейства никаква аларма?

Той кимна:

— Малко вероятно е.

Категоричността на мнението я накара да се замисли.

— Ако си прав — каза тя след кратко мълчание, — остава системата от външната страна. Предполагам, че си успял да я огледаш, докато те водеха за идентификация.

— Не мога да направя нищо без инструмент — тросна се аполониецът, раздразнен от собствената си безпомощност.

— Дромихет крие туй-онуй из джобовете си.

— Дромихет?!

Пако извъртя очи към тавана и направи самоубийствен жест. Само това оставаше — да търси помощ от откачалката, лепнала се за тях в равнината.

Още с пристигането им бяха маркирани и изпратени в подземието, което ужасно приличаше на древен каменен лабиринт. Затвориха ги в просторна килия с няколко матрака и общ санитарен бокс.

— Кълна се, че ако някога изляза оттук, няма да стъпя в куполна постройка до края на живота си! — декларира Пако, взрял се с отчаяние в заоблените форми на тавана.

— Колега, сигурно се шегуваш! — възкликна в онзи момент Дромихет Орфи, напомняйки на пътешествениците за себе си. Беше ги последвал като част от екипа, въпреки че така утежняваше присъдата си. — Този купол е истинско произведение на изкуството! Не съм виждал по-красиви и по-запазени стенописи от…

Тогава всички единодушно го накараха да млъкне, но сега, припомняйки си случая, на Пако изведнъж му хрумна идея:

— Слушай, Мика, това място не ти ли действа като дежа вю? — запита шепнешком той.

— Не те разбирам — намръщи се островитянката.

— Тези стенописи по тавана…

— Е? — в погледа й се четеше насмешка.

— Напомнят ми за рисунките в землестъргача под Голямата тройка.

Стори му се, че в очите й проблясва колебание, но тя рязко го отхвърли. Отговорът прозвуча с присъщата й суровост:

— Ще конфискувам екиперното устройство на Дромихет. Дано си толкова талантлив, колкото голяма е устата ти.

— Не бери грижа за мен — заядливо отвърна Пако. Чернокосата го бе обидила двойно, подценявайки и уменията, и идеята му. — Аз лично се притеснявам как Дром се е сдобил с такава играчка.

— Клептоман е — не се трогна от нападката Мика. — Взел го е от транспортера, докато са ни извеждали.

Аполониецът не можа да сдържи усмивката си:

— Да му се не надяваш на стария бърборко! И как е успял да го укрие при проверките?

— Не съм сигурна — в гласа на островитянката се прокрадна следа от усмивка. — Предполагам, че в един или друг момент устройството е било в нашите джобове.

Шумът от приближаващи охранители прекъсна диалога им. Двамата с безпокойство погледнаха към другия край на килията, където една срещу друга бяха застанали Каси и… Каси.

— Хиляди троянци! — възхитено изруга Пако. — Дори аз не знам коя е истинската.

— Тази, която трябва да прикрием. СЕГА! — Мика почти изкрещя последната дума.

Методът даде резултат, защото останалите се засуетиха и след секунди в помещението можеше да се види само една Касиопея.

— Разполагате с по-малко от час — обърна се тя към съгражданката си.

— Не се тревожи за нас. Успех, Дюк! — по войнишки отривисто отвърна Мика Суке.

* * *

Дромихет Орфи не беше допускал, че животът му след присъдата ще бъде толкова вълнуващ. Срещата със странниците пробуди у него същото любопитство, както в деня, когато разбра, че е кръстен на древен трасиански[4] вожд.

Първоначално и той като останалите конвоирани бе предположил, че внезапното спиране и появата на вихрушка са част от придвижването към наказателните бази. Стори му се логично, тъй като охранителите и пилотът бяха напуснали транспортера точно преди безумният свредел да се спусне върху тях.

Не можа да проследи събитията, защото получи неочакван удар по главата, а когато се свести, вместо другари по съдба, зад гърба си видя само отлитащи пустинни храсти. Дребна брюнетка с издължени очи и рошав дългуч бяха заели мястото на пилота. Още две жени и един мъж следяха случващото се на пътя. Никой не му обръщаше внимание, но Дром прецени, че скоростта е твърде висока, за да скочи без да се нарани. На всичко отгоре нямаше представа къде се намира. Реши, че похитителите на транспортера са избягали нарушители. Шансовете му да оцелее с тях изглеждаха по-големи.

Сгреши. Групата бе пресрещната от ято издирвачи. Заловени и маркирани, шестимата бяха натикани в странно подземие. Приличаше повече на трасиански храм, отколкото на затворническа килия. И тези рисунки по тавана…

Беше сигурен, че е виждал такива на Земята, докато проучваше ареала на изчезналите си предшественици. Легендите разказваха, че бил изпълнен с естествени зелени гори и бързоноги обитатели. Предкуполните замърсявания и последвалото куполно общество бяха превърнали процъфтяващия някога край в тъжен и грозен пейзаж. Обитателите се бяха сменили — опустошителните деструктиви бяха заместили гордите трасианци и унищожаваха последните следи от красота и жизненост в този район.

Дром беше живял сред тях достатъчно дълго, за да ги опознае. Отначало ги съжаляваше — тези хора нямаха „утре“. Живееха за деня и за мига. Но притежаваха други ценности, някаква вътрешна, родова еволюция, която им позволяваше да съхранят себе си и диаспората почти непокътнати от времето и цивилизацията. Постепенно Дром се изпълни с уважение към тях, а те го приеха като свой и го научиха на трикове за оцеляване. Посочиха му и трасиански гробници, които бяха открили и… ограбили, разбира се. За тях постройките нямаха никаква стойност — освен като подслон и убежище при нужда. Така и не успя да ги убеди, че ако предадат намерените предмети на властите, ще спечелят повече, отколкото от пазарлъците на черно.

Споменът за деструктивите го накара да се усмихне. Начинът им на мислене нямаше нищо общо с този на хората от градовете и бе напълно неразбираем за жителите на новите светове. Чудеше се дали ако сега се върнеше на Да Винчи, щеше да съумее да се впише в академичния начин на живот. Погледна към рошавия дългуч. Дали пък нямаше да стане част от обществото на хиперсоциалните? Безгрижното им поведение може и да не беше толкова глупаво. А и този Паскал беше далеч от малоумието, което им приписваха.

Изведнъж му се прииска да подари на аполониеца екиперното устройство, което бе успял да грабне от транспортера при ареста. Улови тежестта на нечий поглед и се обърна. Както и предполагаше, срещна непроницаемото лице на мълчаливката — най-възрастната измежду трите жени.

Дромихет навири нос и тържествено се запъти към другия край на килията.

— Заповядай, колега — подаде той устройството на Паскал. — Струва ми се, че ти ще свършиш повече работа с него.

— Благодаря — незнайно защо развеселен, отвърна рошавият и също погледна към мълчаливката. Едната й вежда леко потрепна, без това да наруши каменното й изражение.

Пако се зае със свещенодействията си.

Макар да не разполагаше с технологични средства, младата им лешникоока спътница също свещенодействаше. Седеше на един от матраците с кръстосани крака и затворени очи. Умът й се рееше далеч от килията.

Наследникът на трасианците усети, че неговите очи също се затварят. Не можа да устои на внезапно налегналата го дрямка.

Когато се събуди, видя на съседния матрак хамелеона, който възвръщаше обичайния си вид. Изглеждаше изтощен.

Дром порови из безименните джобове на дрехата си и извади тъмнокафяво кубче в желинова опаковка.

— Ето, вземи — подаде го той на мъжа до себе си. — Твърдят, че давал сила.

— Ти наистина си клептоман! — усмихна се Дюк, приемайки с благодарност парченцето шоколад. — Откъде го докопа?

— По време на идентификационната проверка. Но не съм клептоман. Просто се научих от деструктивите да не пропускам полезните неща.

Смехът на двамата привлече вниманието на останалите.

— Дюк, когато си готов, започваме — обърна се сдържано брюнетката с издължените очи към хамелеона.

— Не губете време с мен, аз съм добре — отговори той. — Кая?

— Целият лабиринт е в главата ми. Знам изхода.

— Пако, системите?

— В мрежата съм. Блокирам сектора по знак на Мика.

Знакът беше даден незабавно. Ръцете на Пако ловко пробягаха по устройството. Без да изчака потвърждението му, Мика се засили, подскочи и с неистов бяс блъсна с крак средата на каменната врата. Приземи се, дръпна се леко назад и започна да нанася невидими удари с двете си ръце. В мига, когато едно от крилата поддаде, тя се залови с него, докато го помръдна така, че отвори процеп, колкото да се промъкне човек.

— Истински Сизиф! — не можа да сдържи изумлението си Дромихет.

Мириам гневно го стрелна с очи.

— Да се отървем от лепката още сега, какво ще кажете? — обърна се тя към спътниците си.

— Не, моля ви, не ме оставяйте тук! — археологът инстинктивно погледна към Дюк.

Хамелеонът забави отговора си с няколко секунди:

— По-добре да го вземем. Засега. Знае прекалено много за нас. От друга страна, притежава разни умения, които могат да ни бъдат от полза — при последните думи той потупа разтреперания мъж по рамото, подканяйки го да се промуши през отвора в каменната врата.

— Надявам се знаеш какво правиш — сви рамене Мика.

— Остави, старецът е пич — защити го Пако, докато минаваше край нея.

Тя му хвърли убийствен поглед.

Ръцете й избълваха огнени стрели към матраците, преди да върне каменното крило в нормално положение. Пламъците зад плътно затворената врата трябваше да създадат илюзията — поне за известно време, че цялата група се е стопила в огъня. До последната молекула.

* * *

— Защо не можете да приемете, че двете планети всъщност са една? — горещеше се Тери.

Баща му седеше пред него в строга, недоверчива поза и отказваше да чуе аргументите на сина. Оливър и капитан МакЧжоу се бяха разположили от двете страни и мълчаливо наблюдаваха семейната схватка.

Генералът бе намерил повод да навести база Пале Роял, за да обсъди с технологичния информацията, пристигнала от Алкана. Вместо разговор на четири очи обаче, бе въвлечен в поредния безумен спор. Този път приумиците на Тери застрашаваха не само собствения му живот.

Неистовият стремеж на сина му да посети отбелязаната на апокрифна карта планета се беше сраснал с желанието да се докаже в проекта за междузвездните тунели. И въпреки, че името на кадета вече бе част от откривателския екип, той възнамеряваше да бъде и първият човек, изпробвал новите пространствени тунели.

За да постигне целта си, не бе се поколебал да замеси в интригата дори враждебно настроения Голиат МакЧжоу. Не му хрумна, че амбициите на командира можеха да преекспонират и най-малките простъпки на фамилия МакВали. Обвинявайки тях за участие в незаконни проекти, капитанът на Пале Роял би отклонил вниманието от собствените си злоупотреби.

Мъката на Мастър от друга страна правеше водача на нинджите лековерен към всяко обещание за спасение на любимата сестра. Младият МакВали можеше да се възползва от този факт. Затова баща му обмисляше как да предотврати директния контакт.

Опасенията на генерала бяха напразни. Единственото, към което синът му се стремеше, бе да реализира своята химерна мечта. И да бъде със своето момиче от Да Винчи.

— Е, добре. Да допуснем, че планетата е същата и наистина е описана в дневниците на Пионерите — въздъхна накрая Конан. — Защо толкова държиш да отидем там?

— За да спасим сестрата на Мастър! Колко пъти да го повторя, докато те убедя?

— Тарзан, момчето ми, наивно е да мислим, че хората, които търсим, са там, само защото досега не са заловени от издирвателните екипи.

— Кои са тези „те“? И какво общо има сестрата на Мастър? — не се стърпя МакЧжоу. От половин час слушаше препирнята на двамата МакВали за онази карта, която кадетът бе обявил като учебна задача, молейки за помощ. Оказа се, че идентификация на сектора му била нужна, за да докаже някаква своя откачена теория.

„Трябваше да се очаква! Рано или късно щяхме да стигнем до този въпрос“ — ядоса се отново генералът на нетактичното поведение на сина си.

Докато се опитваше да формулира деликатен отговор, технологичният го изпревари:

— Сестрата на Мастър е изчезнала по време на мисия. Има подозрения, че е отвлечена от нарушители и в момента е в неизвестност.

Генерал МакВали погледна с облекчение чужденеца. Благодарността беше безгласна, но искрена. Бе приятно изненадан не само от находчивия отговор, но и от сдържания изказ. За пореден път се убеди, че достойнствата на програмиста от Хайтек не се изчерпваха с правенето на роботи.

Тери също оцени намесата на Оливър. Беше се сконфузил при въпроса на МакЧжоу. Най-сетне проумя защо баща му бе толкова бесен, когато започнаха разговора. Базовият командир бе твърде сприхав и тщеславен, за да бъде приобщен към чужда кауза.

За изумление на тримата Голиат прие новината с неподозиран ентусиазъм.

— Не съм почитател на кадет МакВали, генерале — обърна се той към Конан, — но думите му са думи на войник. Сега, след като огледах сектора подробно, потвърждавам идентификацията на ОРХ-Поларис. И да, системата е описана от Пионерите, макар да не съм чувал източниците, които споменавате.

— Открити са съвсем наскоро — осведоми го Тери.

— Нямаме преки доказателства, че хората, които търсим, се намират на проклетата планета! — не се сдържа генерал МакВали. — Нямаме и надежден начин да отидем и да се върнем оттам. Думи на войник — да, но не и думи на офицер! Офицерът носи отговорност за живота на хората си, не само за собствените си прищевки!

— Ами тунелът, който изградихме? Ами описанието на Пионерите, според които на Кварта се намира нещо като разпределителна тунелна станция? — не се предаваше младежът.

— Направил си опит, чийто резултат никога не си виждал — сряза го баща му. — Откъде сме сигурни, че обектът е излязъл от фунията ти цял и невредим? Ето, от Хайтек съобщават как безценният ти камък не може да се пренася през Тунелите. Дали един човек няма да се разпадне по-лесно и от него?

— Изчисленията ни са повтаряни стотици пъти — намуси се кадетът.

— Генералът е прав, Тери — намеси се Оливър. — Знаеш моето мнение. Ситуацията се усложнява допълнително от необходимостта за синтез на място. Ще получим разработката, но самата система за добив трябва да се изгражда поотделно в двата края на трасето. За целта са нужни време и ресурси, които не притежаваме. Погледни обективно на въпроса и ще се съгласиш, че без портали в дестинационната точка рискуваме прекалено много.

МакВали младши изслуша нетърпеливо ментора си:

— Залагам глава и кариера, че всеки обект — одушевен или не, излиза в края на нашия тунел напълно цял и функциониращ! — настоя той. — Щях да го докажа, ако не бяхте ме спрели на Тропикана.

— Правилно ли дочух, че за синтеза на… онова нещо, дето го споменахте като активираща среда, е необходима безтегловна среда? — намеси се отново капитан МакЧжоу. Бе обмислял мълчаливо позитивите и негативите от евентуално участие в подозрителното начинание.

Оливър се обърна към него с утвърдително кимване:

— Според доклада на експертите липсата на гравитация и атмосферни влияния допринася за правилното изграждане на структурата. Говорим за пределно чувствително вещество.

— … от което, между другото, се извлича превъзходен метал — отбеляза командирът на Пале Роял.

Едва сега пришълецът от Хайтек разбра подбудите на чернокожия домакин. Голиат се надяваше да получи патента за синтез на орихалкит. След като снабдеше проекта с материал, не смяташе да прекрати производството, а напротив — да го разшири, превръщайки базата в доставчик на ценен и рядък метал. За разлика от скалата, металът, извличан от нея, пътуваше успешно по съществуващите Тунели. И се кредитираше добре от изчислителните отдели на Земята.

— Предполагам, че Генералният щаб ще оцени условията. Ако луната Наполеон е най-доброто решение, синтезът за стартовата точка ще се извърши тук. Ще се обсъди и възможността експерти на Пале Роял да синтезират материала в дестинационните точки — Оливър се постара да подходи дипломатично. Помощта на базовата лаборатория им бе нужна, но самодържавието на командира беше опасно. — Всъщност ако новите тунели се превърнат във факт, цената на метала ще падне поради всеобщото използване на синтетичен орихалкит — подхвърли небрежно той.

МакЧжоу се замисли. Технологичният беше прав за бъдеще, в което щяха се използват новопроектираните тунели. Но ако прогнозите се окажеха грешни и новият вид пътуване — невъзможно, база Пале Роял щеше да разполага с уникално производство.

Генерал МакСибер се прокашля. Като човек, на когото са поверени съдбините на Бойна звезда, той също бе претеглил добрите и лошите страни на ситуацията. Знаеше, че в щаба ще подкрепят допълнителния лаб на Наполеон. Предимствата бяха очевидни, а база Пале Роял, бе част от подреден и дисциплиниран свят. Свят без автономни територии.

— Капитан МакЧжоу, — обърна се генералът към обнадеждения домакин, — до няколко часа ще получите конструкционните планове за лабораторията. Искам да сформирате работен екип. Графикът за изработване на съоръженията и продукта да е в активния ми обмен до утре по това време. И не забравяйте, че синтезът трябва да се извършва и в двата края на бъдещите тунели.

Голиат спокойно се изправи.

— Слушам, генерал МакВали — изрецитира той уставно. — Моля за разрешение да напусна дискусията.

— Действай, капитане! — освободи го небрежно Конан.

МакЧжоу побърза да излезе, за да организира дейностите по неочакваната задача.

Генералът се обърна към подбудителя от Хайтек:

— Докладът на Алкана не е единственият ни проблем. Разговарях с куриер от Божата планета — направи кратка пауза, за да увеличи ефекта от думите си. — Земляните са нарушили Мораториума.

Оливър отметна невярващо глава. Ръцете му пропълзяха по слепоочията и се сключиха над тила:

— Не може да бъде!

— Какъв Мораториум? — не разбра Тери, забравил намерението си да мълчи до края на срещата.

Баща му го изгледа унищожително:

— Не очаквах да се срамувам толкова от завръщането на сина си.

— Мораториумът върху създаване на хуманоиди — обясни Оливър помирително и се обърна отново към генерала. — Сигурен ли си, че съобщението е истинско?

— Посланието е лично от Алек МакСибер и вещерката… онази, вашата, как й беше името…

— Сола.

— Точно така — кимна генералът. — Според Алек безредиците се дължат на експериментално въдворяване на хибридни хуманоиди в религиозните общества. Били са разкрити и…

— Учудвам се, че са успели да се организират — прекъсна го Оливър, разсъждавайки на глас. — Божата планета е свят от затворени общности.

— Прав си — съгласи се Конан. — Имам причина да вярвам, че организираният отпор е дело на конкретна общност. Същата, чието предложение ще се обсъжда днес на заседанието на Генералния щаб.

Технологичният го изгледа с очакване. За разлика от него, кадетът не се сдържа:

— Вещерите ли?

МакВали старши се намръщи. Вмешателството на Тарзан в делата на възрастните започваше да го изнервя. Беше се примирил с присъствието му по настояване на пришълеца от Хайтек, но малкият явно си въобразяваше, че са го произвели в съветник.

— Кадет МакВали — изръмжа уставно генералът. — От този момент сте част от логистичната подкрепа по синтеза. Очаквам ежедневни доклади за напредъка. А сега — марш на работа!

— Слушам, генерале — изкозирува умърлушено Тери и с кисел вид се затътри към общото помещение.

Конан го проследи с поглед.

— Понякога си мисля, че Разпределителната комисия не биваше да го връща тук — въздъхна той. — Военният живот не е неговото поприще, макар да е най-талантливият стрелец, когото познавам.

— Спомена някакво предложение? — отклони го Оливър от бащинските притеснения.

— Съгражданите на Мика предлагат съдействие за намиране на изчезналата група и искат нашите отряди от Божата планета да се присъединят към метежниците.

— Трудно решение.

— Призовават ни на бунт срещу Земята. Ти как би реагирал в тази ситуация, Терв? — тъмните очи на генерала се впиха с любопитна проницателност в технологичния. Последният се усмихна:

— Не съм бунтовник, генерале, макар част от заниманията ми да противоречат на правилата — сбърчи вежди, без да отклонява поглед и продължи със сериозно изражение. — Ако нарушението на Мораториума се потвърди, не бих подкрепил извършителите. Според Хартата на човешките права можем да отстояваме свободата си с всички средства, които не водят до унищожение на една или друга група хора.

— Допускам, че подобно ще бъде и решението на Генералния щаб — потвърди Конан. — Страхувам се единствено, че бръщолевенията на сина ми ще се окажат реалност.

Събеседникът му го гледаше неразбиращо. Той поясни:

— Лейтенант МакСибер разполага с доказателства, че изчезналите божи хора се намират в експерименталната база за производство на хуманоиди. Бунтовникът, който някога ми даде картата, твърдеше, че на отбелязаната планета се провеждали смъртоносни опити за превръщане на нарушители в… роботи. Съвпадението едва ли е случайно. Ще се наложи да се стоварим на планетата, обсебила моя Тарзан. И да използваме тунела, проектиран от вас. Времето едва ли ще ни стигне за „отглеждане“ на нова скала, затова ще ни трябва някой, който да подготви Дивашкия резец.

— Да разбирам ли…? — започна Оливър.

— Точно така — кимна генералът и го потупа дружески по рамото. — Още сега тръгваш с мен.

* * *

Каси ги превеждаше през коридорите като човек, който познава всеки завой. Пако, който имаше задача да осигурява временна блокировка на контролните системи, едва поддържаше ритъма. За да не предизвикват съмнения, трябваше да действа в ограничен, но достатъчен за спокойно придвижване на групата, обхват. Най-важно от всичко бе да опази локализацията на маркерите. Достатъчно беше един сензор да засече бегълците, за да се изличи цялото им прикритие.

Вървяха мълчаливо, с бърз ход, на места дори притичваха, защото водачката им беше устремена към невидимия изход като мушица към ярка светлина.

— Докога ще тичаме така? Откъде сте сигурни, че тя знае пътя? — животът сред деструктивите бе направил Дром Орфи физически издръжлив, но лутането из подземието започваше да го изнервя.

Отговорът „Глупак!“ прокънтя в главата му толкова силно, че той неволно спря и се огледа. Останалите с недоумение го последваха. Каси им направи знак, че са близо до целта и смело се придвижи към завоя. Пако въздъхна и сведе поглед над екипера.

Интуитата не беше излъгала — беше се спряла около стотина метра след завоя с вдигната нагоре глава. Спътниците й я последваха.

— Дали под „изход“ разбираш онова, което си мисля? — запита Мика, като проследи погледа на съпланетянката си.

— Да — отговори Каси. — В лабиринта влизаш и излизаш от едно и също място. Там обаче ни очакват. Затова нашият изход е друг — тя посочи с показалец над главата си. — Стара канализация. Пресякохме я няколко пъти. Само този ръкав не е затрупан. Няма да е комфортно като в позиционна кабина, но ще ни изведе до коритото, от което са пренасяли водата насам.

— Ще излезем на река?

— Не съвсем. Ако съм видяла всичко точно, ще излезем в празен каньон. Трябва да се прехвърлим от другата страна. Там ще намерим убежище.

— Изключено! — възпротиви се Мика. — Та нали ще ни търсят първо в околността!

Каси поклати отрицателно глава:

— Няма да сме в околността. Ще останем в колонията.

— Не разбирам.

— Аз разбрах — обади се просветена Малчери и поясни. — Мястото наистина е насечено от три концентрични каньона. Предполагахме, че са част от съоръженията за сигурност. Така наречените „дейности“ се извършват в централната част. Обслужващият персонал живее във вътрешния пръстен, а външният е необитаем. Възможно е да има автоматизирана охрана. За връзка между пръстените и „острова“ се използват леки мостове.

— И ни разказваш всичко едва сега? — възмути се Пако.

— Не сте ме питали. А и подземието напълно ме обърка.

— Оставете раздумката — сряза ги остро Мика. — Имаме проблем. Ако вътрешният пръстен е населен, няма да намерим убежище там. Ще се наложи да пресечем… два от трите каньона — погледна изпитателно към Кая. — Можеш ли да видиш толкова надалеч?

Тя кимна.

— Е, добре тогава — успокои се брюнетката. Помоли да й освободят малко пространство и за секунди украси тавана с голяма, неравна дупка, а пода — с купчина прясно изкъртени камъни.

Дромихет като хипнотизиран се взря в отломките:

— Да пукна, ако това не са дялани камъни. Същите като при гробницата на… — преди да довърши, Мика го подхвана с невидимата си хватка и той се озова в канала.

— Тръгвай напред, но бавно — предупреди го отдолу тя и за всеки случай бързо му прати подкрепление. Останала последна, преодоля височината с два скока по стените и се хвана с ръце за ръба на отвора. Изненада се, когато видя протегнатата ръка. Пако я чакаше.

Каналът се оказа с правоъгълно сечение. Изглежда, строителите на необичайния форт заобляха единствено таваните на помещенията.

Мика погледна в посоката, в която спътниците й се отдалечаваха с предпазливи крачки.

— Като си помисля, че ще трябва да ги пренасям и през два каньона… — въздъхна тя.

Преди да ги настигне, използва отново телекинетичните си умения. Отломките от разбиването бяха прибрани до последното парче. И тя като другите се стараеше да прикрива следите от присъствие. Е, оставаше възможността любопитен робот или охранител да отклони поглед нагоре.

— Дано дотогава сме напуснали пръстените — пошушна си окуражаващо пазителката от Мъгливия остров.

* * *

Двата каньона се оказаха по-сухи от дехидратиран кактус. Това им помогна да ги пресекат безпрепятствено, а и правеше забравената канализация проходима. Мика добросъвестно избутваше спътниците си нагоре и олекотяваше приземяването им.

Изкачването на последната стена беше по-трудно, защото трябваше да достигнат не отвора на каменна тръба, а повърхността на пръстена. Катереха се един по един, което увеличаваше риска някой да ги забележи. За тяхно щастие, обслужващият персонал от средния пръстен бе зает със собствените си задължения, а охраната все още обикаляше лабиринта в опити да ги открие.

Озовали се горе, шестимата се огледаха. Тъжната пустинна растителност бе завладяла повърхността, впивайки се с жилави коренчета в плитката жълтеникавокафява почва. Цялата околност бе хълмиста и безлюдна. Ако някъде имаше разположена охрана, то беше добре прикрита.

Пейзажът извън базата бе недостъпен за погледите. Зад триметровата защитна стена, опасваща външния периметър на Вивалон, се спотайваше и последният, най-широк каньон.

Бегълците не смятаха да рискуват в опити за преодоляване на новите препятствия.

— Сега накъде? — запита, както винаги без заобикалки, Паскал.

Каси го погледна неуверено.

— При толкова много могили все някоя ще се окаже куха — отвърна вместо нея Дромихет, поглъщайки стеснения хоризонт с жаден поглед. Приличаше на изследовател, внезапно озовал се сред неизучено съкровище.

— Какви ги дрънкаш? — сряза го Мика. Още отупваше дрехите си от прахта, полепнала при изкачването.

— Гробници — поясни палеоархеологът. — Тук сигурно е пълно с езически гробници.

— Хей, откачалката! Да не се бъркаш с Музея на нулевите цивилизации? — вметна пренебрежително Пако. — Старата е на милиони светлоци оттук. И какви гробници сънуваш, когато наоколо няма даже следа от пирамиди.

— Говоря за могилни гробници. Не всички култури са строили пирамиди — отговори сериозно палеоархеологът.

— Допускаш земно предназначение за извънземни могили? — без да влага емоции, го атакува и Дюк.

Думите на хамелеона сконфузиха учения. Докачен, той се сви на мястото си. Главата му потъна между раменете.

— Приликата е поразителна — измърмори под носа си.

Мика го чу и поклати глава.

— Да вървим — заяви в същото време Каси. — Гробница или не, широката могила вляво от нас, третата след ивицата съсухрени храсти, крие помещение, което ще побере всички ни.

— Ако е гробница, ще има ли достатъчно въздух за живи хора? — запита Пако. Гласът му бе изпълнен със съмнения.

Без да отговори, Каси се запъти в посоката, която беше указала. Останалите я последваха без възражения.

Отдалеч хълмът не изглеждаше голям, но когато наближиха, размерите му се оказаха внушителни. Височината бе около 20 метра, а диаметърът на основата се доближаваше до стоте. Остролистните тревни туфи, с които бе покрит, му придаваха вид на огромен таралеж.

Докато се чудеха как да влязат, археологът настоя да потърсят врата от южната страна. За изумление на всички, Каси почти веднага посочи мястото.

Свикнала вече с каменните портали, Мика бързо се справи със затрупания от пустошта вход. Наложи се да ползват услугите й и за осветяване на пътя с импровизирана факла. Лещите за нощно виждане се бяха изгубили при многобройните митарства.

Порталът се оказа широк, с прецизно обработени каменни колони и зъбати орнаменти по тях. В натрошените от Мика крила се откроиха майсторски издялани украси, имитиращи метален обков.

Дромихет възхитен коленичи и зарови ръце в късовете изгубено изкуство.

Не само украсата на тайнственото място бе запазена непокътната. „Кухата могила“ бе затрупана отвън, но всепоглъщащата пръст бе пощадила вътрешността й.

От входа започваше парадно стълбище с девет стъпала от каменни блокове. Най-горното стъпало преминаваше в площадка и дълъг над 10 метра коридор. Вляво и вдясно от площадката тръгваха две по-малки стълбища. Стъпалата им бяха само по три. Имаха впечатляващата ширина от два метра и не водеха наникъде, сякаш са били използвани за седалки на зрители.

— Вероятно са провеждали мистерии за непосветени — предположи Дромихет Орфи, докато спътниците му въртяха удивени погледи ту на едната, ту на другата страна.

Думите прозвучаха с непоклатима вещина.

— Искаш да кажеш, че се намираме в храм? — запита невинно Пако и когато получи утвърдителен отговор, премина в настъпление. — Много бързо си променяш мнението, старче. Нали могилите уж били гробници?

— Гробът сам по себе си е могила — отсече невъзмутимо палеоархеологът. — От хилядолетия големината на могилата е знак за социално положение на мъртвия. Замисли се и ще признаеш, че съм прав. Що се отнася до храмовете, има ли религия без храм? Дори най-либералните освещават свое сакрално място, където да провеждат ритуалите си. А тук имаме девет стъпала, всяко с различна височина.

Едва сега групата се вгледа във входното стълбище. Първото стъпало беше най-високо, всяко следващо ставаше все по-достъпно.

— Не е трудно да се досетите за смисъла — продължи Дромихет. — Стълбата е пътят към познанието, към посвещението. Непосветеният трябва да знае, че пътят изисква усилия. Всяко стъпало е препятствие. Колкото повече усилия полага, толкова по-лесно ще преодолява препятствията.

— Дрън-дрън! Религиозен фикшън — обади се отново Пако.

— Грешиш, сине аполониев — прокънтя внезапно гласът на Мириам. Бяха свикнали тя да контактува с тях без думи и звукът ги стресна. — Дромихет е прав. Пътят към съвършенството винаги е труден. Можеш ли да станеш по-добър в онова, което правиш, ако не положиш усилия? Можеш ли да постигнеш успех, ако не се потрудиш за него? А можеш ли да изкачиш стъпалата наведнъж? Не. Напредването става крачка по крачка, стъпало по стъпало…

Дром с благодарност се поклони на просветената, положил ръка на сърцето си.

За разлика от нея, Мика го гледаше с подозрение:

— Разсъжденията ти може и да са верни, но… откъде знаеш толкова много за това място? — запита недоверчиво тя.

— Не знаех — погледна я почти извинително археологът. — Всичките ми знания са свързани с една изчезнала култура, почти непозната дори за колегите ми на Да Винчи.

— Деструктивите?

— Не, трасианците. Появата и произходът им така и нямат задоволително обяснение. Вярванията и цивилизацията им са митологизирани до степен, която не допуска филтриране на истината от легендите. Що се отнася до изчезването им…

— Чувал съм за тях — хамелеонът отново се намеси в разговора. — Нищо особено, доколкото знам. Били са някакви племена на север от древна Елада. Индивидуалисти, които били неспособни да създадат държава. Войнствени, неуправляеми, мързеливи…

— Съвсем като деструктивите — повтори мисълта си Мика.

Последните думи подразниха още повече защитника на трасианците. За секунда се изкуши да продължи спора, но прецени, че е безсмислено. Заситни напред по коридора, като си мърмореше:

— Неуправляеми били, мързеливи били. Ако са били толкова загубени, защо руините на тази планета са като изкопирани от трасианската низина?

В дъното ги чакаше вътрешно правоъгълно помещение. Изпълнено беше с друг вид каменни блокове и оригинално покритие. До определена височина стените бяха отвесни, а след това се забелязваше необичайно засводяване. Долната половина на блоковете беше вертикална, а горната — изрязана дъговидно, така че да се получи ефект на полуцилиндър. Отгоре дъгите бяха прекъснати от разположени на две нива трегери. Излишно беше да се споменава, че трегерите не бяха от дърво.

Преминаха през празното помещение мълчешком. Неизвестният архитектурен стил продължаваше да ги удивява. По размери, тежест и прецизност на изработката каменните блокове напомняха египетски строежи. Напомняха за Града на миналото. Структурите и изпълнението на помещенията обаче тук бяха различни.

Нямаше значение дали минават през храм или гробница. Предназначението на каменните артефакти, оставени на Земята от нулевите цивилизации, все още не беше разгадано. Версиите за използването им се променяха на всеки двадесет години. Можеше ли тогава да изискват точност за артефакти, които дори не са добили популярност?

Пристъпиха към второто помещение. То беше още по-просторно. Кръгло, с впечатляваща стенописна украса и куполен покрив, с височина около пет метра. На равни разстояния, почти „залепени“ за стената, бяха разположени декоративни полуколони с по девет вертикални жлеба. Част от допълнителните елементи в украсата им бяха оформени от самите блокове, изграждащи стената на помещението.

— Невероятно е! — не сдържа възхищението си Каси. — Погледнете тези фигури на тавана. Като че ли играят някаква игра… Но са обърнати в различни посоки, разделени на сектори…

— Не бях виждал толкова запазени стенописи в живота си! — възкликна поразен Дромихет. — Виждате ли червените и черните сектори? Денят и нощта, животът и смъртта.

— Символика! — прекъсна го Мика с изражение на погнуса. — Тълкуването на непознати образи е като декодиране на шифър без ключ.

— Почакай — спря я с ръка Пако, вторачил се в живописните орнаменти на полуколоната пред себе си. — Започвам да мисля, че или аз съм луд, или нашият Дроми знае какво говори, защото… тези знаци вече съм ги виждал.

— Наистина ли? Къде? — полюбопитства Каси. Приближи се до стария си приятел и също се взря в орнаментите.

— Ето тук — той бръкна в дрехата и извади скенера, с който бяха заснели част от безкрайните надписи в подземията на Голямата тройка. Охраната бе пропуснала да го изземе. Всъщност самият Пако беше забравил за него, но сега с радост подаде записите на съпланетянина си.

Докато преглеждаше съхранената информация, лицето на ветерана-археолог доби чертите на щастливо дете, получило отдавна лелеяна играчка.

— Откъде ги имате? — той с благоговение запрелиства изображенията, без да се притеснява от мъждивата светлина на факлата, която хвърляше допълнителни сенки върху миниатюрния дисплей.

— От Земята — отговори дружелюбно Паскал. — Някой ден обезателно ще ти разкажа тази дълга и увлекателна история.

— Защо не сега? — разочарова се искрено Дромихет.

— Защо не, наистина? — повтори като ехо и Каси. — Патрулите са започнали обиколка на пръстена. Не бива да напускаме убежището, докато не се откажат. Ще се наложи да прекараме известно време тук.

* * *

Електронният асистент внимателно осведоми за входящо повикване. Отдадена на размишления, Лили бе изключила звука на комуникатора. Едва сега забеляза масива с неотговорени заявки. Повечето бяха от Луис, две от състудентката й Камела и три от настоятелния микробиолог от съседния випуск.

— Свържи ме — нареди тя в отговор на електронното подсещане.

Повиквателят бе избрал двумерна сесия. Тя мислено му благодари. Холограмните разговори й създаваха усещане за нереален свят, караха я да се чувства несигурно. За жалост, болшинството хора изгаряха от желание да се покажат „в пълния си блясък“ при дистанционните контакти. Някои стигаха дотам, че обзавеждаха специални комуникационни кабинети, откъдето провеждаха разговорите и водеха делата си.

На Лили подобна суета й се струваше смешна. С кратка команда тя извади пълноинчовия дисплей и го приближи на подходящо разстояние.

— Несериозно е, млада госпожице — лъсна на екрана добродушната физиономия на Луис. — Оставяш ми материали за преглед, а след това се криеш от рецензията.

— Не търсех рецензия, Лу — отметна глава младата жена. Косата й, вързана на опашка, закачливо се разклати. — Чудех се дали продължаваш да твърдиш, че каменният комплекс е дело на природата. Прочете ли поредните разкрития?

— Впечатлен съм, не крия — съгласи се акадът. — Излиза, че на онази планета е съществувала цивилизация от каменоделци, които са пътували между звездите по-бързо, отколкото между собствените си градове.

— Няма нужда от ирония — намръщи се Лили. — Самият ти защитаваше тезата за изгубените познания на нулевите цивилизации.

— Разбирам ентусиазма ти, дете. Но правиш доста произволни аналогии между руини, открити на Кварта и артефакти от изчезнали земни цивилизации. Задълженията ми на преподавател налагат да охлаждам страстите, свързани с несъстоятелни теории.

— И къде в бележките ми намери „несъстоятелна теория“? — не се предаде Лили. — Логично е, след като квартианците са познавали Тунелите, да са имали контакти с нашите предци. Логично е да са им предали своя опит в строителството.

— Не започвай отново с историята за атлантите! — Луис вдигна предупредително показалец. — Опитай се да направиш словесно описание на каменни артефакти от Земята. Два-три примера ще са достатъчни, за да видиш разликата със записките на Пионерите.

Тя се намръщи:

— Нека ти прочета откъс от последния превод.

„Лабиринтът изглеждаше напълно запазен. Малките ниши, които се появяваха ту от едната, ту от другата ни страна, криеха остатъци от някогашно обитаване. Парчета стъклокерамика, влакна от леноподобни тъкани, овални каменни купи с червеникава утайка по дъното. При цялото изобилие от находки не можахме да открием следа от създателите. Временната комисия едва дочака резултатите, за да обяви комплекса за наказателна колония. Нишите бяха преградени, а лабиринтът впримчен в мрежа за сигурност.“

— Не съм чувал за подобни находки — замислено произнесе акадът.

— Не става въпрос само за артефактите, Лу. „Наказателна колония“ означава, че Кварта е място за изтърпяване на присъди. Тя е населена и днес! Индустриална луна. Не виждаш ли, че цялата история е умишлено потулена? Фактите са изкривени. Миналото ни е изкривено!

— Най-сигурният път към опазването на една тайна е да се накарат хората да повярват, че вече знаят отговора — отвърна Луис. — Тогава никой не задава въпроси.

— Нали точно за това ти говоря!

— Може би прибързваме с изводите — той запази спокойния си тон. — Постави се на мястото на управленците от онова време. Трябвало е да вземат решения в една пренаселена планета, сред екологична разруха и общество, в което хората се интересували единствено от датите за следващата си корпурипластика[5] и броя на собствените им изображения, допуснати в Седмичния медиационен обмен. Научавайки за Тунелите, тълпите биха се спуснали в надпревара за непознати изживявания и… като нищо биха разрушили собствената си цивилизация.

— Да допуснем, че първоначалните мотиви са били хуманни. Но защо тайната е била запазена и по-късно, когато опасността от самоунищожение е отминала?

Акадът дипломатично повдигна рамене.

— Статията е част от серия публични есета — продължи Лили. — Авторите са членове на изследователската група в кръстосвача, открил планетата. Описани са не само руините. Чуй това:

„Според доктор Вендел Хамбонд знаците в голямата крипта съответстват на тези, издълбани върху колоните в Подпясъчната библиотека. Още едно доказателство, че предците ни са познавали Тунелите и вероятно са започнали изграждането на нов свят, спасявайки се от разрухата на съществуващата цивилизация. Не е изключено легендите за спасителния Ноев ковчег — във всичките му вариации — да са породени от изчезващи и завръщащи се съплеменници. И едва ли е случаен фактът, че във всички религии «другият», по-добрият свят, е свързан с небето и звездите.“

Тя замълча и погледна към екрана с многозначителна усмивка.

— Подпясъчна библиотека, значи — поглади брада акадът.

— Съвпадението едва ли е случайно.

— Кое съвпадение?

— През цялото време ти твърдеше, че тайната се крие в Голямата тройка.

— Промених становището си.

— Може би не е трябвало. Може да си бил прав. Голямата тройка винаги се е извисявала сред пустинята. Не схващаш ли? Пустиня… пясък… подпясъчни галерии…

Луис се облегна в стола и въздъхна:

— Прекалено е хубаво, за да е вярно, любезна моя. А и изводите, които са направили тогавашните учени, са противоположни на твоите. Според тях земляните са създали артефактите на Кварта, а не обратното.

— Лу, знаеш, че в онези времена е било по-нормално да кажеш, че си яздил дракон, отколкото, че си срещнал извънземно. Въпрос на мода и политика.

— Хм — отбеляза кратко акадът и замълча.

Лили почувства, че той не е готов да се върне към отхвърлената хипотеза.

Много й се искаше да сподели догадките си с Тери, но бе получила съобщение, че кадетът изтърпява наказание. Оливър пък бил зает със задачи на Бойна звезда.

Изключи се от мрежата, но преди да се зарови в набъбналия архив, си спомни съвета, който сама бе дала на една приятелка. Реши да изпрати заключенията на Сола.

[1] Вестители, глашатаи, пратеници. — Б.а. ↑

[2] Връх на пирамида. — Б.а. ↑

[3] В описанията на древните философският камък превръща всеки метал в злато и произвежда еликсира на живота, който дава безсмъртие. Камъкът е бил описван по различни начини в много антични текстове: някои му приписвали свойства на огнеупорен прах с различен цвят; други говорели за него като за благороден камък, представляващ рубиненочервен прозрачен кристал, гъвкав като смола и чуплив като стъкло. За употреба във вид на прах, често наричан „тинктура“, „еликсир“, „Magisterium“. — Б.а. ↑

[4] Неправилно произнасяне на англ. thracian (траки, тракийски). — Б.а. ↑

[5] От лат. corpus (тяло). — Б.а. ↑

Заговорници

Неприветливата двуетажна сграда носеше гръмкото название „Междукултурен образователен център“. Генерал Янгу Сречан с подозрение огледа отдавна непочистваните витражи на входната врата и запристъпва напред-назад в очакване тя да се отвори. Докато се чудеше дали да се откаже или да потърси замърсените сензори, някой рязко блъсна едно от крилата в неговата посока. Благодарение на тренираните си рефлекси той отскочи навреме встрани.

Две момчешки физиономии плахо надникнаха иззад витража.

— Съжалявам, господине — погледна го виновно едното момче. — Не очаквахме да има някой отвън.

— Не беше нарочно — добави и другото.

— Добре, добре, изчезвайте! — генералът снизходително махна с ръка, доволен, че го бяха избавили от неловкото положение. Тъпата врата се отваряше ръчно! Изруга наум закостенялото мислене на божиите хора и предпазливо прекрачи прага.

Не беше особено въодушевен, когато му възложиха командването на батальоните из Божата планета. Официалната причина бе влошено здравословно състояние на командващия, полковник Сунг. Истинските мотиви обаче се кореняха в секретна информация, изпратена с куриер от лейтенант МакСибер. Според нея размириците бяха закономерен отпор на непозволени експерименти с хуманоиди.

Замисли се колко странно бе устроен биологичният вид, наречен „човек“. Единственото същество, което не можеше да живее в синергация със заобикалящия го свят. Сякаш инстинктът за самосъхранение е бил пожертван за сметка на съмнителен разум. Защото можеха ли да се нарекат разумни неспирните опити за върховен контрол над света?

След толкова хилядолетия обществено развитие хората все още не бяха се научили, че тези техни опити само струпват срещу им оръжията, създадени от самите тях. И вместо да вървят напред, се връщаха назад. С болезнени спомени в душите изминаваха повторно пътища, по които бяха крачили преди. Спомените за преживените катастрофи угасваха с времето и отново идваше ден, когато някой решаваше да премери сили с Вечния ред.

Като пазители на реда, звездните граничари бяха длъжни да изпълняват воинския си дълг независимо от лични симпатии и предпочитания. Всяко отклонение от това поведение щеше да се тълкува като нарушаване на договорните отношения със Земята. Неподчинението щеше да доведе до окупиране на самата Бойна звезда от вездесъщите черноризци. А вероятно и от други нечовеци, чиито способности можеха напълно да задушат човешката природа.

Съществуваше само един начин, по който да се справят с възникналата ситуация, без да предизвикват гнева на Земята: партизанска война. Но не стихийна и безотговорна, а системна и целенасочена — такава, каквато можеше да организира един професионалист.

Генералният щаб не се поколеба да изпрати на Божата планета своя представител по диверсионни операции. Задачата бе да се постигне споразумение с метежниците, като войниците продължават официално да се борят срещу тях. Така от Старата нямаше да имат повод за намеса, въпреки серийните несполуки на рейнджърите.

Янгу Сречан знаеше, че не може да разчита на успех, ако просто нареди на местните какво да мислят и как да си сътрудничат. Страхът можеше да му бъде съюзник, но за да извършат каквото и да било, хората трябваше да бъдат подтикнати от собствени, съкровени пориви. Те трябваше да вярват в мисията.

Предложи помощ и конкретни действия за неутрализиране на внедрените в общностите хуманоиди. В речта си наблегна на необходимостта тази помощ да остане тайна. Жреците единодушно се съгласиха с доводите му. По-късно, убедили се, че срещата не е капан, сами започнаха да дават предложения.

Генералът с изненада установи, че партизанските методи и атаки не им бяха непознати. Нещо повече — оказа се, че Инисиалната църква разполага с цял орден професионалисти в диверсиите. Отстраняваха противници без следи. Върховният жрец Петрокруз обяви, че „хората от Ордена на пламъка с удоволствие ще се погрижат за учителите и други съмнителни земляни“.

— Обезвреждат по-ефективно и от нинджи — бе доверил на командира си лейтенант МакСибер. — Когато е необходимо, убиват физически, но в повечето случаи интригите им са напълно достатъчни.

Срещата беше преминала успешно. Янгу беше очаквал взаимна неприязън и стремеж към надмощие, но върховните жреци го изненадаха със сдържаност и разумни аргументи. И, най-важното — бяха приели плана му за действие.

Генералът уморено въздъхна, но лицето му се разля в доволна усмивка.

Дочул хлопване на врата, внимателно се огледа. Изненада се, когато видя, че вътрешното пространство е добре организирано и осветено.

Прочете указателните табели и без проблеми откри уютно обзаведеното помещение, посочено от жреца на Мъгливия остров.

Лейтенант МакСибер бе разказал и други любопитни подробности от ежедневието на планетата. Особено бе впечатлен от малката островна общност, чиито представители доскоро били най-ненавижданите, но борбата срещу „нечовешкото зло“ ги превърнала ако не в желани, то поне в най-търсените съюзници. Двама от тези островитяни бяха причина по време на срещата земляните да чуят слова, които Янгу Сречан не беше произнасял.

Водачите на големите религиозни общности се бяха събрали с помощта на временно поелия управлението майор Хармит и при съдействието на Алек МакСибер. Претекстът — напълно логично — бяха намеренията на новия командващ „да смаже всяка мръснишка съпротива и да унищожи до клетка зародишите на цивилизационен разкол“. Тези думи бяха чути лично от присъствалите на срещата земляни: директорът на Училището, управляващият архивите и двама медиалисти. Многократно повтаряно и записано в медийните бюлетини, изказването имаше за цел да затвърди мнението на непосветените, че генералът ще води безкомпромисна борба с размирниците.

За отзовалите се на събитието върховни жреци остана тайна защо и как земляните са чули зловещия текст. Онова, което те самите бяха чули по време на обсъжданията, бе напълно различно.

Янгу си помисли, че скоро любопитството му ще бъде задоволено. Върховният жрец на Мъгливия остров бе настоял да поговорят насаме. Бе споменал изгубените си съграждани при мисията по спасяване на младия МакСибер.

Леко изнервен от необичайната обстановка, генералът от Бойна звезда пристъпи към вратата на помещението.

За негово успокоение тя се отвори автоматично.

— Янгу Сречан? Насам, генерале, заповядайте! — островитянинът го бе изпреварил, поемайки функциите на домакин.

— Радвам се да Ви видя, мерлин Бхимагиши.

От натруфеното с възглавнички канапе се надигна още една фигура. Мерлинът побърза да я представи:

— Генерале, това е Сола…

— Сола Донис, знам. Докторка, лечителка, вещерка…

Джурана не скри изненадата си:

— Вие се познавате?

Генералът и Сола кимнаха сдържано. Въпреки че бе член на Генералния щаб, Янгу Сречан не принадлежеше към кръга на МакСибер. Знаеше за ролята на вещерката в спасяването на Алек, беше подочул и слуховете за връзка помежду им, но подробностите от историята не го интересуваха. Остана малко разочарован, когато разбра, че тя ще участва в разговора.

— Моят добър приятел, старейшина Ша Йен, предпочете да бъде представляван от свой довереник — поясни мерлинът, забелязал сянка върху лицето на своя гост.

— Нещо ми подсказва, че доктор Донис представлява не само Вашия приятел — подхвърли иронично генералът.

Джурана ги подкани да седнат и натисна едва забележим звънец до вратата. На прага изникна смирен асистент, облечен в странна смесица от предкосмически делови костюм, пионерски гащеризон и отличителни знаци на обслужващ персонал.

Мерлинът уточни поръчката и пусна няколко лъскави камъчета в ръката на асистента.

— Как разбираш колко едели трябва да дадеш за една или друга напитка? Ами за ядене? — Янгу не проумяваше системата на разплащане на Божата планета. И защо изобщо трябваше да се дават някакви камъни за всяка потребност? Намираше за досадно да носи със себе си кесийката с дрънкулки, получена при преминаване през контрола на Входната точка.

Жрецът от Мъгливия остров искрено се разсмя:

— Не питай мен! Никога не съм виждал смисъл в този обмен. На Острова живеем без подобни измишльотини, но ако искам да получа нещо в Преддверието или навсякъде из Божата планета, отмерват ми го в камъчета.

— Разплащателните системи са рожби на Земята — намеси се Сола. — Там отдавна са виртуализирали камъчетата. Забравихте ли, че всички стоки и услуги, които се разменят между новите светове, се оценяват със земни кредити?

Генерал Сречан се вгледа във вещерката с ентусиазма на откривател:

— Въвели са идеално средство за упражняване на власт — заяви той, най-сетне прозрял истината за древното финикийско изобретение.

— Сигурно си прав, защото кредитоимащите считат, че правилата не важат за тях — Джурана неволно засегна друга болна тема.

— Да, земляните стават все по-нагли при ползване на нашите услуги — навъси се командирът на рейнджърите. — Изискванията им се увеличават, а изгодата за нас намалява.

— Правят го с всички ни — напомни Сола. — Новите светове за тях са източник на ресурси. И човешки материал, с който могат да експериментират.

В настъпилата тишина думите й прозвучаха с неочаквана твърдост, породена от бремето на несподелена тъга.

— На път сме да променим статуквото — замислено изрече Джурана и вдигна поглед към събеседниците си. — Ситуацията е деликатна. Не знаем броя на интегрираните нечовеци. Моите хора правят всичко по силите си, но… ние сме малобройна общност.

— Не бой се, мерлине, пазим ви гърба — успокои го генералът. — Наредил съм проследяване на всички пришълци от Земята. Ще ги бройкаме и с ваша помощ ще неутрализираме навлеците. Разбрах, че и онези, как им викахте… осветителите на Петрокруз, вече се били внедрили сред земляните.

— Просветлените — поправи го с усмивка мерлинът. — Не се шегувай с Ордена на пламъка. Стари са почти колкото земните акули. И също толкова кръвожадни.

— Не се шегувам. Тяхната работа е важна за определяне на деня Гебура[1]. Няма да имаме право на грешка. Системите за предупреждение ще сработят в мига, в който прекъснем нормалния поток информация. А колкото и добре да сме подготвени, едва ли ще хванем всички кодове за сигурност на Земята. Затова разузнаването и организацията ни трябва да са безупречни.

— Сателитните системи също трябва да се проверят. Синхронът в действията е другият критичен фактор за успех.

— Според лейтенант МакСибер „кожените“ можели да помогнат. Били технически грамотни.

Джурана кимна:

— Нетипично за общностите на тази планета.

— Вероятно ще прибегнем отново и до услугите на Шандо — добави Сола, излизайки от привидната си разсеяност. Забеляза лека изненада върху лицето на генерала. Външната неглижираност го беше заблудила.

— Не мисля, че ще имаме нужда от познавач на Тунелите, ако Входната точка е в наши ръце — сви рамене той.

— Страхувам се, че грешиш — защити съпланетянката си мерлинът. — Имаме сведения за изчезналия екип, спасил вашия лейтенант. Ще ни трябват указания как да стигнем дотам.

— И кое е това „там“? — насмешливо запита Янгу.

— База Вивалон — отговори вместо Джурана жената с бледосива мантия.

— Тази информация ни е известна. Лейтенант МакСибер уведоми Генералния щаб веднага след получаването й. Може би е пропуснал да ви го спомене.

— Не, не е — намръщи се Сола.

— В такъв случай защо смятате, че ви е нужен Шандо?

— Подозираме, че знанията му за Тунелите са по-големи от спомените, които е запазил.

Генерал Сречан погледна събеседниците си с превъзходство:

— Забравете страхливеца! На Бойна звезда знаят локацията и готвят спасителна мисия за вашите хора.

— Но… как са разбрали къде е базата? И как ще отидат? — не повярва на думите му Сола.

— Специално разработена технология. Между другото, Вие, докторе, познавате авторите — кадет МакВали и старши програмист Терв.

— Оли и Тери? — радостно възкликна тя. — Откъде са научили мястото?

— Държа мои хора да отидат с тази ваша мисия — прекъсна я Джурана, обръщайки се към командира на рейнджърите. — Както знаете, обещахме съдействие срещу подкрепата, която ни оказвате сега. Говорим за изчезнали наши съграждани. Спасяването им е по-важно за нас, отколкото за вас. Хората ми могат да се придвижат до Бойна звезда с отрядите, които се завръщат там. Операция „Двойно дъно“. Позната Ви е, нали?

— Не съм упълномощен за подобно своеволие — поклати глава Янгу Сречан.

По погледа на мерлина разбра, че отказът щеше да бъде горещо оспорван.

* * *

Вече няколко дни атракционът „Живей като предците си“ бе затворен за посетители. Районът около него бе опасан с мимикрична преграда с неустановена височина. Разочарованите туристи напразно обикаляха заграденото пространство. По-настойчивите дори се катереха по близките дървета, но никой не успя да надникне в забранения периметър.

Според официалната версия се налагали спешни укрепителни мероприятия за запазване на скалния феномен Дивашки резец. Свидетели се кълняха, че освен двете инженерни части и една транспортна, в преградената зона били забелязани също отряд нинджи, неколцина чужденци и представители на Генералния щаб. С какво можеха да помогнат специално обучените бойци-невидимци и защо генералите бяха взели толкова присърце запазването на някаква си скала — оставаше загадка и за най-любопитните.

В същото време зад преградата отрядът на Мастър усилено тренираше за мисията. Встрани от тях Оливър ръководеше изграждането на стартовата площадка.

— Момчета, кой е настройвал този робот? — възмущаваше се програмистът. — Не виждате ли, че слага нанолотите с цял милиметър отклонение? Разбирате ли какво означава това?!

— Съжалявам, тимлид[2] — дотърча веднага един от войниците. — Този е взет директно от Академията. Първокурсниците са се упражнявали. Веднага се заемам с настройката.

— Не бива да си играем с живота на другите — погледна го строго Оливър. — Разбирам, че сте свикнали съоръженията да идват настроени и готови за сглобяване, но онова, което се опитваме да построим, не е правено досега. И трябва да бъдем прецизни на сто и повече процента. Вашите съграждани — той посочи с глава към медитиращите нинджи — поеха достатъчен риск със съгласието си да пътуват по неизпробвана технология.

— Говори се, че вече имате зад гърба си успешен експеримент с тази технология — погледна го нерешително редникът.

— Не и с изпращането на хора — отговори уклончиво тимлид Терв. Видя, че събеседникът му продължава да гледа очаквателно и побърза да го върне към корекциите по робота.

Когато млечнобялата партикална капсула бе напълно сглобена, присъстващите не можаха да сдържат възхищението си. Обвита сякаш в ефирна мъгла, тя блестеше и трепкаше като звездна пеперуда на фона на антрацитния скален блок.

— Няма да умрем — отрони се благоговеен шепот от устата на близкостоящия до Оливър нинджа. — Не можеш да умреш в такова вълшебство.

Намръщеният поглед на Мастър накара слабичкия боец да замълчи, но думите му вляха у технологичния онова зрънце увереност, което щеше да направи чудото. Сега той знаеше, че начинанието им ще има успех. Лицето му се проясни. Поднови нарежданията си с удвоена енергичност, която скоро зарази целия екип. Бързодействието на роботите като че нарасна, а прецизността на изпълнението бе по-висока дори от специализираните производства по индустриалните луни.

— Вярата прави чудеса — усмихнато подхвърли Мастър, минавайки край тимлида от Хайтек.

В отговор Оливър също се усмихна и вдигна палец.

Водачът на нинджите се спря и се обърна към него:

— Не съм се съмнявал и за минута, че проектът ти с младия МакВали ще успее.

— Работя от години по този проект — отвърна с въздишка Оливър. — Трудно ми е да приема, че сега отведнъж всичко свършва.

Мастър се засмя:

— По мое мнение истинската работа едва започва. На твое място бих се гордял с постигнатото, без да се притеснявам за бъдещето.

— Горд съм, разбира се. И най-вече с приятелите, които ми помогнаха.

Нинджата отново стана сериозен:

— Мъдра приказка! — кимна одобрително. — Щом имаш приятели, значи си добър човек. А щом ги уважаваш така, както показа, значи ги заслужаваш.

— Благодаря — отговори с лек поклон програмистът.

— Почакай — спря го с ръка Мастър. — Няма да се отървеш от мен толкова лесно. Искам да покажеш на моите бойци как да управляват капсулата.

— Трябва да ви предупредя, че възможностите са ограничени. Минимални корекции в курса, ръчно пускане на резервни системи, следене на параметри. Дори не сме сигурни, че пътуващите ще са в състояние да видят или осмислят данните.

— Моите момчета ще могат — заяви уверено водачът на нинджите.

Оливър разпери ръце и го последва.

Наставлявани от създателите си, неуморните роботи край тях продължаваха да изграждат стартова площадка за първото междупространствено приключение на човека.

* * *

— Много изследователи твърдят, че трасианците били безписмена култура — нареждаше Дромихет, докато прелистваше записите на Пако. — Представяте ли си? Цивилизация без писменост! — той огледа слушателите с многозначителен поглед, който трябваше да ги убеди в несъстоятелността на подобно твърдение.

— Има и други култури, включително от по-късни епохи, които не са оставили след себе си архиви. Въпреки това присъстват в историята на човешката цивилизация — усъмни се Дюк в категоричността на казаното.

Палеоархеологът се намуси:

— Всяко номадско племе, в което се разказвали приказки край огъня, днес се нарича култура. Аз ви говоря за изчезнала цивилизация!

— И твърдиш, че записите, които сме направили, са изографисани от твоите трасианци? — не се сдържа Пако.

— Точно така — кимна невъзмутимо ученият. — Изследвал съм не една и две гробници. Не са претрупани с текстове като египетските, но съм виждал знаците, които ми показвате.

— Тези обаче са взети точно изпод египетските гробници — Пако не се предаваше лесно.

— Факт, който само доказва моята теория, че трасианците са имали по-голямо влияние върху цивилизационното ни развитие, отколкото се е смятало до… неотдавна.

— Трасианци, казваш. А на мен ми се струва, че всезнайковците, помагали на предците ни, се наричаха атланти.

— Атлантите са измислица, събирателен образ! — палеоархеологът незабавно захапа стръвта. — Съчинил си ги някакъв еладийски[3] романтик. Никой никога не е доказал научно, че те и островът им са съществували. А и ако се вгледаме в описанията — направи кратка пауза, сякаш преценяваше аргументите наум — така наречените „атланти“ ужасно приличали на трасианците: били високи, силни, синеоки…

— Като теб — не се стърпя съпланетянинът му.

— Стига с този безсмислен спор! — Мириам безмълвно се бе посъветвала с останалите, преди да се намеси. — Щом си открил нова писменост, предполагам, че си успял и да я дешифрираш — обърна се тя към Дром.

— Естествено — наперчи се той.

— И си абсолютно сигурен, че сканираните надписи са на същия език — изчака кимването, за да довърши. — В такъв случай защо не ни осветлиш какво пише там?

Сивокосият с готовност се взря в дисплея:

— Надписите са разпокъсани.

— Извинявай, че ни гонеха екипите за бързо реагиране. Сканирах в движение, нямах време да мисля за целостта на текста — засегна се Пако от забележката.

— Не го приемай като укор, просто констатирам.

— Е, и какво пише в отрязъците, с които разполагаме? — подкани го нетърпеливо Мика.

Той зачете, като правеше пауза между отделните фрази:

— „… за да оставим на нашите деца… затворихме познанието, което да бъде съхранено… ако може тайната да се познае… покоя на диренето… мъдростта на Четвъртия вид[4] в строителството“. По-нататък откъсите са от друг текст: „… четири победоносни похода, чрез които разширихме сбирката на седемстотинте камъка…“

— Седемстотин камъка? Колоните в землестъргача отговарят на описанието. Жалко, че пропуснахме да ги преброим — обърна се Мика към Дюк.

— Не беше възможно — сви рамене той. — От друга страна: защо разумни същества ще мъкнат стотици камъни през пространството, само за да ги пренаредят на някаква чужда планета? Според мен е по-интересно какви са походите, за които споменават.

— Чакайте, чуйте, това е съвсем различно — въодушевено ги прекъсна Дромихет.

„Сбогуваме се с нашите съкровища за онези, които остават, за да възродят мощта на духа ни в своя нов дом. Ако имат нужда от мъдростта на предците, да я намират тук.“

— И следващият откъс:

„Общението после да извършват с избраници от местните, които да притежават търсещия разум, любов в сърцето, светлина в душата. А ако власт ги блазни, да поемат хомота на водача с приземление, та нито местни, нито твари нисши да могат да оспорят мъдростта им.“

— Звучи някак объркано — заяви неуверено Пако в настъпилата тишина. — Като прощаване, като… завещание.

— Именно. И, доколкото виждам, тези думи не са писани върху каменни плочи, а на стена.

— Етажът с картините — промърмори на себе си Дюк. — Където е входът, там е и заветът.

— Какво мрънкаш под носа си? — погледна го с подозрение Мика.

— Няма значение. Слушай, Дромо — той се обърна към вернианеца — защо каза за последните откъси, че били съвсем различни? Освен че не са дълбани върху камък?

Дром погледна хамелеона нерешително. Направи му знак с ръка да го последва и се спря в края на помещението, където Пако бе забелязал надписи под куполния стенопис.

— Странното е — започна палеоархеологът, — че изреченията от вашите записи се връзват с написаното тук: „Поклон пред храбрия Са’ез и неговата свита, нов дом потърсили за нас между звездите. Възхвала за спасение споделете, мощта му с вяра увековечете.“

— Страхотна песничка на… новоградски — насмешливо отрони Пако.

— Преводът е мой — Дромихет се заозърта с неудобство. — Но действително е песен, по-точно химн за някакъв герой Са’ез, който повел хората към нов дом сред звездите. По-нататък се описва как попаднал сред „слабомозъчни“ аборигени. Построил им град и станал техен учител. Връзва се с вашия запис за съкровището и общуването с местните. Са’ез и хората му заживели на новото място с коренното население. Цивилизовали ги, а в замяна получили възможността да оцелеят.

— И всичко това казано в няколко драсканици? — усъмни се хамелеонът.

— Не драсканици, а фразеоглифи. Свързани са с образите, рисувани над тях.

— Със стенописите ли?

— Точно така. Четенето до голяма степен е асоциативно. Писмеността на тези хора наистина не е била силната им страна.

— Вече си убеден, че не се намираме в гробница?

— Напълно. Намираме се в храм, по-точно в почиталище. Тук са отдавали почит на героя и са посвещавали неговите последователи.

— Почиталище… Красива дума — Мириам незабелязано се беше приближила. Разговорът я бе заинтригувал. — Но в храма се почита бог, не смъртен.

— Трасианците имали специален ритуал. При него героят преминавал през серия препятствия, за да стане бог. Виждал съм такива места. На Земята. Но герой или бог — този Са’ез е спасителят на два свята.

— Ако те разбирам правилно, — Кая бе изоставила вглъбението си, за да участва в разговора, — ти смяташ, че част от тукашните хора са се преселили на Земята, където са се смесили с живеещите там човеци и са били познати под името „трасианци“.

— Колко други обяснения имаш за сходството между земните артефакти и руините тук? Ами рисунките, надписите? — Дромихет отново се въодушеви, увличайки останалите.

— Вече виждам заглавията в новинарските сесии — Пако разпери ръце, очертавайки огромен холоекран. — „Откриватели на миналото“. Или, още по-добре: „Възкресяване на трасианците“… или…

— Достатъчно! — прекъсна мечтите му Дюк. — Да се съсредоточим над собственото ни оцеляване. Нали не искаш заглавието да бъде „Нарушители обезвредени сред руини на индустриална луна“.

— Прав си — съгласи се рошавият и погледна към малката си приятелка.

— Все още усещам присъствие около могилата — отвърна на безмълвния му въпрос Каси.

— За щастие мозъчната им дейност е стандартна — добави Мириам.

Дромихет с благоговение докосна изрисуваната стена и вдиша дълбоко застоялия въздух. Най-после бе намерил дома на предците си. Мисията на живота му бе изпълнена. Какво значение имаше дали ще го заловят?

Срещна неодобрителния поглед на хамелеона, а скоро след това непреодолимата дрямка го налегна отново.

— Благодаря ти — обърна се Дюк към просветената. — Психиката му е нестабилна.

— Човек не бива да живее без другар и семейство — отбеляза тя вместо отговор. — Мозъкът остава с детски възприятия.

* * *

Алек отвори очи секунди преди алармата да изпълни огрятото в светлина помещение. Както обикновено, Сола бе изключила затъмнителните филтри на прозоречната стена.

Почувства облекчение, че е изпреварил звука на будилника. Едва бе успял да си го помисли и сигналът се разля — деликатен и мек, но неумолим към приятния предутринен сън.

— Безумство на цивилизацията! — изстена лейтенантът и флегматично се заизправя от леглото.

Още преди да хвърли поглед към вътрешния двор, знаеше какво ще види там. Облечени в ослепителни бели одежди, вещерите обикаляха ритуалната поляна в кръг, като напяваха монотонни думи и размахваха ръце със смешни, повтарящи се движения. В средата на кръга, изпънал ръце нагоре и лице към изгряващото светило, безмълвно стърчеше водачът им Ша Йен.

Постепенно част от обикалящите се отделяха във вътрешен кръг. Разполагаха се на свежата трева, затваряха очи и замръзваха в безизразни пози. Старейшината в средата кръстоса ръце пред гърдите си и също застина със затворени очи. Вещерите от външния кръг се хванаха за ръце и, без да спират да напяват, ускориха обиколките си, превръщайки ги в нещо като танц.

Виждайки танцуващите вещери за първи път, Алек едва бе сдържал смеха си. Веселото му настроение обаче бе изчезнало, когато малко по-късно бе забелязал насядалите във вътрешния кръг да се издигат плавно във въздуха. Някои стигаха само до петдесет сантиметра над повърхността, други успяваха да „подскочат“ над височината на човешки ръст. Издигаха се и се спускаха без да променят мястото си в кръга. Приличаха на шамандури, които невидими вълнички подхвърлят нагоре-надолу. След няколко минути вихърът на танца започна да отслабва. Песента постепенно затихваше, а заедно с нея и височината на левитация. Накрая всички се върнаха по местата си. Обикалящите също спряха и насядаха в релаксиращи пози.

Почти бе преглътнал изненадата, когато установи, че мястото в средата на кръга бе празно. При започване на ритуала там стоеше старейшина Ша Йен. Проследи погледите на насядалите и почувства напрегнато очакване в неподвижните им пози.

Когато мигове по-късно старецът се материализира сякаш от нищото, лейтенант МакСибер проумя, че нито той, нито другарите му са истински подготвени за тайните на Божата планета. Тук всяка общност бе напълно различен свят. Чужденците виждаха само онова, което местните им позволяваха да видят.

В онази първа сутрин не бе забелязал мястото на Сола, но сега вече знаеше, че тя участва в левитиращия кръг поне два пъти седмично. При възможност любимата му упражняваше уменията си и самостоятелно, потънала в омаята на личната си градина.

Реши да я изчака там. Упражненията на вещерите го изпълваха с несигурност, а закачливите аромати на непознати билки му даряваха покой, за какъвто жадува всяка човешка душа.

— Градински облак за ободряващ душ — нареди Алек, докато се опитваше да намери тръстиковите сандали, подарени му от любезната Дира Йен.

Малкият изкуствен облак изплува от хранилището и се запридвижва към охлювидното декоративно езерце. Наложи се Алек да го догонва, за да не изпусне и капка от освежителната влага. Хладните струи разбудиха заспалите му клетки и го изпълниха с енергия за действие.

Потопи се с наслада в езерцето, задавайки му режим на джакузи и съсредоточи ума си върху предстоящите задачи. С наближаване на деня Гебура напрежението в щаба на генерал Сречан растеше. Подготовката вървеше според предвидените срокове, но имаше хиляди детайли, които се променяха и уточняваха. Недооценката на един от тях можеше да се отрази негативно върху крайния успех на операцията.

Населението на планетата също беше проблем. Въпреки сключения между жреците съюз, натрупваните с векове противоречия бяха сериозна преграда пред обикновените вярващи. Беше трудно да се убедят войнствените последователи на лунния сърп да си сътрудничат със синовете на небето или мрачните готикани да подсилят редиците на досадно пеещите цветоносци. Раздорите в църквите на кръста направо побъркваха рационално мислещите рейнджъри, а анархично настроените „кожени“ бяха изпитание за всеки командир.

И, като че тези грижи не бяха достатъчни, та трябваше да научи и за онова писмо от Да Винчи, което Сола бе получила.

Според студентката, високо ценена от доктор Донис, забравени текстове криели не само тайната на Тунелите, а и на непозната цивилизация. Факт, сам по себе си сензационен заради възможните контакти на извънземните с древното човечество. Но обезпокояващо пропускан от официалните справочници по история.

— Престани да се тревожиш за неща, които са под контрол! — незабелязано за него Сола се бе промъкнала в градината, сияеща в снежната си туника и широк панталон в същия цвят.

— Все не мога да разбера как се търкаляте по тревата, без да остава и прашинка по дрехите ви — изгледа я с възхита Алек.

В отговор тя се засмя и кокетно раздвижи гъвкавото си тяло.

— Е, как беше днес в кръга на летящите хора?

— Пречистващо, както обикновено. Макар че не можах да се концентрирам и останах сред настройващите.

— Мислеше си за мен ли? — той леко се надигна и й протегна ръка, без да излиза от водата.

— Да, мислех за теб — потвърди тя, преструвайки се, че не забелязва поканата. Подгъна крака и седна до ръба на езерцето. — Смятам, че е по-разумно да се върнеш в частта си.

— Значи ме пъдиш? — намръщи се Алек.

— Не — поклати глава Сола. — Но мястото на един солюсионер в деня Гебура е сред бойците, не между вещерски стени.

Лейтенантът я погледна неразбиращо:

— Дотогава има четири денонощия.

— Грешиш. Остават само два часа — видът му продължаваше да излъчва глуповата изненада, затова тя поясни. — Преди да започнем, Ша ме предупреди за промяната. Очаквах, че си говорил с генерала и вече си на път.

— Никой не ми се е обаждал — объркано каза Алек. — Заблудили са те.

Сола внимателно се изправи. Видът й беше сериозен:

— Вашият главнокомандващ е получил съобщение от Бойна звезда. Стартирана е операция по издирване екипа на Дюк. Нямат обратна връзка, но имат сведения за раздвижване сред земните отряди за бързо реагиране.

— Което означава, че всеки момент могат да потърсят подкрепления оттук.

— Точно така. Трябва да затворим Входната точна на Божата планета.

— Но това беше последната част от плана! — Алек нервно се изправи и с широки крачки се запъти към вътрешните помещения.

Сола уморено се отпусна на тревата. Беше по-твърда от тази на родната й планета, но кичеста и гостоприемна към билките и непознатите растения, пръснати наоколо с измамна небрежност.

Вдиша аромата на прясно кесонниче. Това й напомни за отчаяните дни, когато се опитваше с няколко семена от подправката да избяга от отговорност. Тайните експерименти във Вивалон се бяха оказали непосилна тежест за хипократовата й душа. Инстинктът за самосъхранение тогава й бе изиграл лоша шега — дългогодишното изгнание не бе донесло очаквания покой.

И ето че благосклонната съдба й поднасяше нов шанс да поправи грешката от миналото. След по-малко от два часа всички земляни и изпратените от тях човекоподобия щяха да се превърнат в персони нон грата на Божата планета. Нечовеците щяха да бъдат унищожени, Входната точка — блокирана под контрола на звездни граничари. Съществуваха и по-мрачни предложения, според които мястото трябваше да бъде разрушено, а Тунелните пътувания — забранени за божиите жители. Сола искрено се надяваше разумът да надделее, но не смяташе да отлага изпълнението на плана си.

В описанията, преведени от Лили, бе разпознала планетата и база Вивалон. Кошмарите от сънищата неведнъж я бяха връщали към каменните лабиринти и пустинните каньони, над които по ефирни мостове сновяха забързани служители. Наказателната колония, совалките без люкове — картините възкръсваха една след друга… Постепенно в главата й се оформи налудничава мисъл.

Трябваше да се върне там. Знаеше за базата повече от всеки друг. Чувстваше се длъжна да приключи проект „Пигмалион“ по начин, за който не бе събрала смелост преди години.

Надяваше се да замине с пратениците от Мъгливия остров или поне с някой от завръщащите се на Бойна звезда отряди. Когато се убеди, че участието й в мисията е невъзможно, се зае да търси други пътища към тайнствената планета. Вече знаеше, че там се намира истинската разпределителна точка за Тунелите. Достатъчно бе да се промъкне незабелязано през Входната точка и да… открадне първата попаднала й капсула. Имаше нужда само от човек, който познава оборудването за тунелни рейсове.

След като направи няколко дихателни упражнения и се преоблече, Сола Донис пое към Преддверието, където я очакваше нищо неподозиращият Шандо Чиникул.

* * *

Оказа се, че да измамиш контролните системи на Входната точка е по-лесно, отколкото си бе представяла асистентката на Луис Варан. Спази точно съветите, дадени й преди време от Тери, макар да съзнаваше опасностите от евентуален провал. Най-важният съвет бе да не пътува сама.

Няколко дни Лили се мота из Входната точка, докато открие подходящите спътници: двадесетина дипломанти, които се готвеха за екскурзия до планета на Бойна звезда. Щяха да получат групова ламина. Симпатичната брюнетка се разговори с художника, поел грижите по регистриране на групата. Не й отне много време да го убеди да включи и нейното име в списъка. Малките неточности в персоналните данни, за които той не подозираше, трябваше да доведат до преплитане на досиета и да забавят присъдата на компютрите.

— Ако Пако беше тук, сигурно просто би подменил датата ми на раждане — въздъхна Лили.

Откакто бе научила, че Паскал Амол е обявен за генерален нарушител, я преследваше чувство за вина. Ужасно й се искаше да му се реваншира. Затова й се струваше, че риска, който поема самата тя, е оправдан.

Предстартовият идентификационен контрол на Да Винчи беше очаквано занижен. Тъй като Лили пристигна в последния момент, никой не обърна внимание на примигналите в жълто светлинни индикатори. Ламината беше изпратена незабавно в капсулата, за да не се разстройва графикът на тунелните рейсове. Самата закъсняла пасажерка настояваше да побързат. Никой не заподозря, че по този начин предупредителната информация остава незаписана.

В Тунелния център на Земята проверката беше далеч по-строга. След инцидента с рейса от Божата планета някои процедури бяха променени, а извънредният трансфер на охранителни отряди от Бойна звезда удължаваше допълнително престоя на транзитните пътници. Наложи се Лили да използва хитрост, за да прескочи входящата идентификация.

Докато й помагаше да се справи с непокорната катарама, услужливият художник внезапно поряза лявата си ръка. Дори самият той не разбра как се случи всичко. Лили несръчно се опита да спре кръвта. Не постигна много, ако не се брояха изцапаните й длани. И след забърсване с тоалетна кърпичка следите от чужда кръв щяха да се регистрират от пропусквателния апарат. Тъй като това не беше достатъчно, тя незабелязано потърка крайчеца на очите си с медальона, който напомняше змийска кожа. Зениците видимо помътняха и се свиха. Тя запримига, докато настрои зрението си към деформираните зеници. Действието на медальона беше временно, но щеше да я спаси от разпознаване в следващите два-три часа. Надяваше се дотогава да е отпътувала за Бойна звезда.

Саботажът, макар не много оригинален, бе достатъчен да затрудни идентификацията. Не й обърнаха особено внимание, защото беше част от група, защото самият водач на групата се застъпи за нея и защото в претоварения Тунелен център на никой не му се занимаваше с някаква непохватна вернианка.

Късметът не изостави Лили и при следващата регистрация. Туристическият рейс за Бойна звезда бе отложен с няколко часа. За да компенсира закъснението, ръководството на полетите разреши данните от входящия контрол да се копират към изходящия. Заповедта се отнасяше за всички рейсове, чиито пътници не бяха напускали територията на Тунелния център.

Дипломантите от Да Винчи бяха преброени, но самоличността им бе потвърждавана само от художника — водач на групата. Самият той като гарант бе подложен на пълен идентификационен контрол, след което общата ламина бе заверена.

Когато зае мястото си в тунелната капсула, Лили се успокои. Каквото и да се случеше при проверката на Бойна звезда, тя вярваше, че ще успее да напусне Входната й точка като свободен човек. Тери нямаше да я остави сама.

[1] В Кабалата Geburah (строгост, сила) е един от десетте сефирота (от евр. saphar = броя) в Дървото на живота. — Б.а. ↑

[2] Съкратено от англ. team leader — тим лидер, ръководител екип. — Б.а. ↑

[3] От Елада (древна Гърция) — общоприетото название е „елински“. — Б.а. ↑

[4] Намигване към Елена Блаватская и книгата й „Тайната доктрина“, според която Земята е била населявана от четири разумни раси преди нашата: ангелоподобни, призракоподобни, лемурийци и атланти. Ние сме представители на последната засега, пета раса, която се зародила в недрата на атлантическата цивилизация преди около милион години. — Б.а. ↑

Денят

Доловиха скърцането на капсулата малко преди системите да обявят нарушено екраниране. Не усещаха телата си и това ги правеше абсолютно безпомощни. Оставаше надеждата, че са близо до целта.

Аргус се опита да проследи мислите на останалите. Сред нинджите нямаше паника, нито обвинения, макар да бяха убедени, че претоварването се дължи на шестимата допълнителни пътници.

Островитяните бяха пристигнали в последния момент на Тропикана. Забави ги оспорваният дебат в Генералния щаб. Разрешението все пак бе дадено и чужденците преминаха ускорена подготовка в лагера на нинджите.

По настояване на Оливър първоначалният екип от десет души бе сведен до шестима: един менталик, двама интуити, двама телекинезисти и електропирик. Въпреки това създателят на капсулата бе предупредил, че пътуването ще се извърши в граничен режим на мощностите.

Опасенията му се бяха оправдали. Непознатият безкрай, който ги обгръщаше при пътуването, бе изтънил мъглата, осигуряваща уютната им защита. Въпреки че виждаха контролните цифри и чуваха алармите, пътниците бяха изгубили материална сетивност. За щастие все още контролираха мислите си. Разчитаха тренираните им организми да реагират първосигнално на командите. И безотказно.

Аргус внимателно се допита до интуит Гамъл за съдбата на полета. Сприхав и високомерен пред учениците си, прочутият на Острова прогнозист отговори неуверено и с вероятностни понятия. Колежката му Рима сама потърси контакт, съобщавайки предвижданията си за местоположение на капсулата и възможностите за оцеляване. Менталикът проследи микроскопичните блестящи нишки, които струяха от главата й като пипала, търсещи опорна стена. Във вплелите се в тях сиво-зелени пулсиращи пипалца разпозна собствените си въпроси, а когато обхвана цялото пространство, бе изумен от невероятната мрежа разноцветни, трепкащи и угасващи нишки, които напразно се опитваха да се съединят. Единствено неговите мисли успяваха да се заплетат в тези на останалите.

По-късно, когато се завърнеха в познатата им Вселена, той щеше да разкаже за преживяното в онези няколко мига. Щяха да му се изсмеят и да обявят разказа му за халюцинация, но той завинаги щеше да остане с познанието за красотата и материалността на човешката мисъл.

Свърза се с Мастър и го осведоми за положението. Намираха се близо до крайната точка, но промяната в интензитета на партикалния щит щеше да наруши мощността на вихъра. Вместо да излязат на повърхността на планетата, можеше да преминат през нея и да бъдат изплюти в недрата й или в открития космос.

Водачът на нинджите не се поколеба — нареди отрядът да се приготви за катапултиране. Сигналът за точния момент трябваше да бъде даден от интуитите, а бойците трябваше да се доверят на инстинктите си. Всички затвориха очи и сякаш изключиха мислите от главите си, оставяйки будни само нужните клетки, към които се закачаха пулсиращите пипалца на Аргус.

Никога преди не беше му се налагало да играе ролята на главен компютър. Едновременно следеше интуитите за нова информация, уведомяваше Мастър за положението и поддържаше контакт с останалите пътници, за да не пропусне мига на Съобщението.

Когато той настъпи, Аргус дори не успя да извика „Сега!“. Импулсът, който се спусна по мисловните му пипалца, съдържаше еднозвуково възклицание, напълно достатъчно при създалите се обстоятелства. Последвалата реакция можеше да се сравни единствено със светлинен взрив. Главите на хората изведнъж заблестяха като ефирни светещи кълба, а ефектът нетърпеливо се разпростря из целите им тела. Великолепието на картината го изпълни със страхопочитание, каквото не бе изпитвал от дете — от онзи паметен ден, в който старият мерлин Мбозо бе отклонил с голи ръце пътя на светкавица, за да го спаси.

Сега той виждаше как човешката мисъл, онази невидима и неустановима в техния свят сила, щеше да спаси телата им — безсилни и неустановими в непознатия свят, който прекосяваха.

Не усети кога пръстите му бяха натиснали сензорната плочка от външната страна на облегалото. Изстрелът го замая и сякаш разкъса съществото му на хиляди парченца, които полетяха някъде в безкрая…

Увлечени от вихъра, още дълго обикаляха в периферията му, преди гравитацията милостиво да ги привлече към повърхността. Никой не успя да запази съзнание при спускането, макар и нинджи, и островитяни да бяха тренирани за екстремни изживявания.

Ударът с твърдата земя им подейства отрезвяващо. Болката върна материалната сензитивност на телата и събуди умовете им.

Един по един бойците на Мастър и съгражданите на Аргус излизаха от приличните на бобови зърна парапулти, протягаха се и започваха предпазливо да раздвижват крайниците си.

— Странно усещане — оглеждаше се с любопитство дребничък блондин с плитка до кръста. — На това ли му викат да живееш втори живот?

— Май се докоснахме до онзи свят, дето го обещават на божиите хора — подхвърли другарят му с незлоблива насмешка.

— От всички жители на Божата планета сте попаднали на единствените, които не могат да ви отговорят на въпроса за другия свят — засмя се телекинезистът Брюшон, размахвайки ръце като ветропоказател. — Макар че днешното пътуване може да преобърне представите ни. Донякъде.

— Отряд, строй се! — изкомандва в същото време Мастър.

Двадесетимата мъже се изпънаха на отредените им места. Островитяните застанаха почтително встрани. Мастър се обърна към тях:

— Според ръчния астрокомпас сме попаднали на точното място. За придвижването ни оттук нататък разчитам на вас. И още нещо — той отново прехвърли поглед към своите бойци. — Ако искаме да се върнем у дома, трябва да изпълним мисията си. Успешно и докрай. Пътят, по който дойдохме, бе еднопосочен.

Неволно всички извърнаха очи настрани, където мощната вихрушка на изхода бе прокопала дълбок кратер във вкочанената земя.

Дупката придаваше нереално усещане за бездънен кладенец, изпълнен с ефирно желе. Сиво-зеленикавата мараня над кладенеца трептеше с диханието на уморена и отчаяна планета.

* * *

Преоблечена като морски пехотинец, Лили смело крачеше из джунглата на Тропикана, пазена отпред и отзад от бившите си съученици Неро и Крас. Беше шокирана не когато ги видя в чакалнята на Входната точка, а когато разбра, че Тери ги е изпратил да я посрещнат. И да й помогнат в случай на проблем с идентификационния контрол.

— Първокласно изпълнение, казвам ти — дори няколко часа по-късно Крас продължаваше да се наслаждава на ефекта от акцията. — Това беше най-якото приспиване в историята на човечеството!

Близнаците бяха предпочели да не изчакват резултата от проверката. Едва зърнали Лили да се появява на контролния пулт, бяха пуснали три-четири гранати с безвреден приспивен газ. Сдобили се с тях след полево учение, но до този момент нямали повод да ги използват.

В настъпилата суматоха от падащи хора бяха притичали до свличащото се момиче и на ръце я бяха изнесли от Входната точка.

Постъпката им означаваше наказания за своеволие, хулиганство, злоупотреба с бойни консумативи и поне десетина други обвинения. Обаче след историята с откраднатия старпин и самоволния полет на кадет МакВали до Тропикана, курсантите се надпреварваха да нарушават правилата, измисляйки все по-щури, а понякога и опасни за живота операции. Наказанията бяха нанасяни на тайни табла, където точките зависеха от строгостта на наказанието и оценката, която останалите участници даваха за съответната акция. Близнаците се надяваха след извършеното да излязат начело в списъка и да се задържат в тройката поне два-три месеца.

Защото паниката във Входната точка беше само първа фаза от замислената операция.

Последва придвижване до Академията с групова кабина. Там Крас изчезна и след няколко минути се появи с дрехи за Лили и две безформено натъпкани раници.

— Платнените са най-здравите и най-леките, които можем да си позволим — обясни той.

— Да си позволите какво? — погледна го с недоумение Лили. — И изобщо, бихте ли ми обяснили къде е Тери и защо е целият този цирк? Да се чувствам ли отвлечена?

Близнаците се спогледаха и се разсмяха:

— Отвлечена? Ха! Та ние ти спасихме живота! И трябва да побързаме, защото Тери сигурно вече ни чака в крайната точка.

Така Лили разбра, че до срещата й с Тери остават едно пътуване с нает мобил, полет с междупланетна совалка и пресичане джунглите на Тропикана.

— Още много ли ще вървим? — попита тя след поредното спиране. От време на време пътеката се губеше в мрежата на гъсто преплетени храсталаци. Налагаше се Крас да разчиства пътя с лазерно мачете, докато Неро установяваше местоположението им с някакви антични уреди и даваше наставления за посоката.

Докато чакаше, Лили вдишваше с наслада освежения от дърветата въздух. Шумоленето на листата и прокрадващата се през клоните светлина й напомняха за уютните гори на Верн, където вече бе харесала място за бъдещия си дом.

Не успя да се наслади докрай на мечтите. Следите на лъкатушещата пътека бяха намерени и тримата отново поеха по нея. Сега тя постепенно се разширяваше, докато най-сетне в края й съзряха нетърпеливо сновящия кадет МакВали:

— Къде се бавите? Нямаме време! — посрещна ги той вместо поздрав.

— И ние се радваме да те видим — отвърна Неро, без да се засяга от забележката.

Кадетът подаде ръка за мъжки поздрав с близнаците и след това се обърна към Лили, която все още стоеше в края на пътеката. От умора бе превила тялото си напред, подпирайки ръце на коленете си.

— Милото ми цвете! — Тери нежно я подхвана и изправи. — Благодаря ти, че си тук. Ако знаеш колко ми липсваше!

— И ти на мен — усмихна се измъчено тя.

Двамата се прегърнаха и останаха залепени един за друг, а близнаците тактично заоглеждаха околността.

Поляната с форма на кръг бе голяма и наскоро затревена. Култивираните ниски стръкчета трева нямаха нищо общо с храстите и бурените, които сякаш се бояха да излязат от закрилата на дърветата.

— Защо МакВали ни чака на това игрище? Не трябваше ли да излезем на Дивашкия резец?

— И според компаса, и според позиционера ми, ТУК се намира Дивашкият резец — отговори Неро, който продължаваше да се съветва с навигационните си уреди.

— Като е тук, защо не го виждаме? — не мирясваше Крас.

— Защото целият район е отцепен с мимикрична ограда — извика им Тери, дочул разговора.

— Но тогава…

— Знам как да влезем — изпревари въпроса им той.

Хвана Лили за ръка и я поведе към определена точка от поляната. Спря, премери с педи невидими репери във въздуха, извади от джоба си кристал и го постави в също така невидим слот. Кристалът изчезна.

— Следвайте ни плътно, а най-добре всички да се хванем за ръце — обърна се Тери към недоумяващите близнаци. — Отворил съм вратата само за десет секунди.

Лили протегна свободната си ръка към Крас. Водени от кадета, четиримата на бегом влязоха в забранената зона.

Дивашкият резец ги очакваше. Извисяваше се сам, ослепително черен и безразличен към стремленията на малките двукраки досадници, които от доста време бяха превърнали изгнанието му в терен за самодоказване.

— Невероятен е! — възхитено прошепна Лили.

— По-внушителен, отколкото го помня — съгласи се и Неро. Преди години родителите им ги бяха довели на кратка почивка из гореща Тропикана.

Единствен Тери не се вълнуваше от страховитото обаяние на черната скала. Запъти се към един млечнобял облак, кацнал малко встрани.

Бе от малцината, които знаеха за наличието на резервна партикална капсула. След заминаването на Мастър и екипажа му тя остана скрита встрани от стартовата площадка. Районът щеше да остане недостъпен за посетители за неопределено време. Конструкциите и пусковото оборудване се поддържаха в готовност.

— Помогнете ми, трябва да издигнем капсулата до стъпало шест и да пуснем енергатора преди да се качим.

— Какво?

— В облака ли да влезем?

— Няма ли роботи за тези неща?

Кадет МакВали се обърна намръщен към питащите:

— Край на приказките! Задействането на роботи ще активира алармите. Трябва да направим всичко сами. Крас, погрижи се за издигането и закачи стълбата. Лили, тягата под установката трябва да се увеличи пет пъти, за да достигнем необходимото ускорение. Неро, помогни ми да настроим енергатора. Ако не успеем, от нас ще останат само мръсни петна по Резеца. А, честно казано, може и това да не остане.

И понеже тримата не помръдваха, а го гледаха като хипнотизирани, той изкомандва:

— Действайте, хора! На работа!

Ултимативният подход даде резултат и скоро всеки потъна в изпълнение на задачата си.

Когато най-сетне бяха заели места в партикалната капсула, Тери се поколеба с командата за предстартово броене. Това не остана незабелязано от спътниците му:

— Сигурен ли си, че знаеш какво ще се случи? — съмнението в гласа на Крас издаваше всеобщото настроение. Сблъсък между любопитството на младостта с тревогата пред неизвестното.

— След хиляди, може би десетки хиляди симулации съм убеден, че процесът съответства на предвижданията — отговори кадет МакВали, като се стараеше гласът му да звучи решително. — Не забравяйте, че нинджите бяха изпратени на мисия със същата технология.

— Но няма отговор от тях.

— Все още работим по обратната комуникация.

Докато момчетата си разменяха реплики, Лили усърдно прехвърляше координати. Накрая намери онова, което търсеше и го потвърди. След секундни изчисления навигационната система прие дестинацията.

— Какво правиш?! — извика сърдито Тери. — Координатите за Кварта бяха въведени!

— Не мисля да летим дотам.

— Моля?! Когато ми писа за идването си, беше убедена, че там ще намерим отговори.

— Така беше — невъзмутимо го погледна тя. — Но сега разбирам, че нинджите са вече там и провеждат спасителна акция. И понеже аз бях тази, която подтикна изчезналия Паскал Амол към самоубийствена мисия, се поинтересувах къде точно е изчезнал с божиите хора. Сигурна съм, че трябва да започнем търсенето оттам.

— Само това ни липсваше: семеен скандал преди старта! — възкликна Неро. — Е, закъде потегляме? — обърна се към Лили за голямо неудоволствие на кадета.

Тя усмихнато го погледна:

— За Земята.

* * *

Аргус и съпланетяните му бързо се увериха, че нинджите заслужават прякора, с който бяха известни в новите светове. Бойците-невидимци се придвижваха като призрачен облак по безлюдната земя. Скупчваха се в остър юмрук, след секунди се разпръсваха като внезапно разлетяло се ято и сякаш потъваха в пукнатините на жадната за дъжд планета. Обезопасяваха периметъра на маршрута, редувайки ролите на ариергард и основен отряд. Водачът им единствен не променяше позицията си като център за невидимата паяжина. Островитяните го следваха, образували малко плътно ядро.

„Надявам се да не ползват сателитните комуникации“ — въздъхна безмълвно подозрителният Брюшон. В отговор Аргус го погледна и поклати отрицателно глава.

Не беше уловил дори една мисъл, излъчена от нинджите при отдалечаването им от основната група, нито при завръщанията им. Не бе дочул разменени думи между тях и водача. Елитните бойци използваха кодирана технокомуникация, която не зависеше от планетарната. Обхватът едва ли беше голям — можеше да се прецени по разстоянието за разузнаване.

— Докога ще вървим без промяна на посоката? — обърна се Мастър към менталика. Беше по-правилно да зададе въпроса на интиутите, но от началото на мисията бе възприел Аргус за водач на екипа от Божата планета.

Новоизлюпеният лидер потърси с очи Гамъл и мълчаливо потвърди питането.

— Целта се намира право пред нас — отговори интуитът. — След около час, при скоростта, с която се движим, ще достигнем разлом с десетина оформени ръкава. Не съм сигурен за броя, не ги виждам добре. Трябва да се насочим към ръкава, който е с отклонение пет градуса от сегашната ос на движение. Десет до петнадесет минути по-късно ще бъдем на мястото. Укрепление-лабиринт.

— Десет минути след разлома? — Мастър се навъси. — Това означава да бъдем готови за бой при пресичане на ръкава. Но срещу какъв противник, ясновидецо? — този път се обърна директно към интуита. — Можеш ли да ми кажеш с какви сили разполага укреплението?

Гамъл поклати глава със съжаление:

— Обикновено се справям от такова разстояние. Но сега получавам наслагване на образи, което действа объркващо на визуализацията.

— Какви образи? — поинтересува се Аргус.

— Лабиринтът… Понякога изглежда по един начин, при следващия ми поглед — по друг… Като че ли виждам два лабиринта… И хората са различни…

Мастър и менталика се спогледаха: „Възможно ли е да са два?“

— Опитай да се съсредоточиш над хората, които търсим — посъветва водачът на нинджите. — Виждаш ли ги някъде?

— Още не. За миг ми се стори, но… мъжът беше непознат… и… беше в лабиринт, но не съвсем…

— В наслагваните образи ли го видя? — нетърпеливо го прекъсна Аргус.

— Да… струва ми се — гласът на Гамъл звучеше все по-несигурно.

— Рима? — обърна се водачът на островитяните към втория интуит в групата.

— Не мога. Следя потенциална опасност.

Мастър се закова на място, спирайки по този начин движението на целия отряд. Аргус бе сигурен, че командата е стигнала и до петимата в ариергарда някъде пред тях.

— Каква опасност? Защо не ни предупреди, когато я усети? — спокойствието от лицето на нинджата се беше изпарило. — В катастрофата, на приземяване, изгубихме цялото си оборудване. Не разполагаме с транспорт, нито с оръжия. Ако ни открият, изчезва единственият ни коз — изненадата.

— Тъкмо затова се опитвах да разбера дали опасността е реална — не се смути от нападките Рима. — Установих движение в нашата посока. Транспортери, вероятно охранителни.

— Регистрирали са удара — предположи гласно Аргус.

— А когато открият кратера, ще открият и нас — допълни мисълта му братът на Мика.

— Не и ако ги изпреварим — обади се Гамъл, който при спирането им се беше дръпнал встрани, за да се концентрира.

Нетърпеливите погледи го накараха да продължи без театрално забавяне на отговора:

— Успях да разделя визиите. На малко повече от два часа път пред нас наистина се намира укрепление-лабиринт, но хората, които търсим, не са там.

— Видя ли ги? — не се стърпя Мастър.

— Да — погледна го с разбиране Гамъл. — Мика, Дюк и още четирима души. Живи са, но са в опасност.

— Кажи нещо, което не знаем! — подхвърли с досада млад нинджа с бръсната глава.

Интуитът се извърна към младежа:

— Намират се в друго укрепление. Посоката е 60–65 градуса вляво от сегашния ни курс.

— Ако се отклоним веднага, опасността от среща с транспортерите отпада — подкрепи го и Рима.

Мастър незабавно разпореди смяна на маршрута.

— Остава още един неизяснен въпрос — обърна се той към интуитите. — Кой от двата лабиринта е развъдникът за човекоподобни?

Аргус прочете мисълта му и безгласно го подкрепи.

* * *

Круинзелът Аква Атлантис се движеше успоредно на западния бряг на Африка. Достатъчно навътре в океана, за да не заседне и достатъчно близо до брега, за да не се тревожат страхливите. Бе приятно заоблен, остъклен круизен остров. С двадесет и пет надводни и още толкова подводни нива спокойно можеше да си съперничи с мегаполис от предкосмическата епоха.

Тук отдъхващият си от куполната параноя земен елит се оставяше да бъде документиран от раболепно припкащи медиалисти. Океанолози, биосферисти и всякакви полеви изследователи денонощно бдяха край уреди и сонди. Скучаещи туристи се излежаваха край покритите басейни, пълни с пречистена морска вода или пускаха антични риболовни пръти в специалните канали. Голфъри бистреха стратегии на зелените игрища, футболни маниаци ревяха по трибуните, докато избраниците им се гонеха на терена под тях. В аквариумите се състезаваха хора и делфини, иманяри разгадаваха мистерии, скрити из целия остров. Един безметежен живот, мечта на повечето земляни, но трудноразбираем за пришълците от новите светове.

Очакваше се поредният банално отминаващ ден, когато в небето внезапно се появи трептящо черно петно. Петното избълва сажден вихър, който злокобно се спусна към океана, въртейки се с бясна скорост около невидима ос.

Пасажерите на Аква Атлантис ужасено се струпаха по външните прозоречни стени. Намираха се само на около миля от бушуващия хаос, който постепенно се обграждаше с бледа сиво-зеленикава мъгла.

Когато вихърът се вряза във водата, без плясък, пръски или шум, за миг изглеждаше, че времето е спряло. Видението трая около секунда, след това изчезна. И тогава забелязаха водовъртежа: дупка в океана, която засмукваше околните маси вода.

Алармите на круизния остров запищяха. Хората панически се разбягаха, докато управляващите компютри преизчисляваха траекторията така, че да избегнат катастрофата. В настъпилата суматоха никой не забеляза как „дупката“ промени посоката си на въртене и изхвърли медузоподобен обект. Тласъкът бе достатъчен обектът да прелети свободно до сушата, където най-сетне тромаво се приземи.

Ударът разтърси вцепенения от пътуването екипаж. Минути след приземяването машината остана затворена.

Първи се съвзеха близнаците. Измъкнаха се ловко и извадиха спътниците си от деформираната капсула.

— Къде сме? — успя да запита Тери, докато се опитваше да възстанови възприятията си за пространство.

Крас огледа мъртвия пейзаж край тях:

— Някъде в пустинята.

Лили се чувстваше все още замаяна и твърде слаба, за да стане, но това не й попречи да се включи с провокативна решителност:

— Чудесно! Да определим посоката и да тръгваме към Великата тройка.

— В средата на нищото сме! — ревна в ухото й Крас. — Къде си мислиш, че ще стигнем без храна, вода и защитно облекло?

Щеше да продължи, но брат му го хвана за рамото и му направи знак да се успокои. Заеха се да извадят от капсулата всичко, което би могло да им послужи. В същото време Тери оглеждаше околността. Истината бе, че нямаше какво повече да видят. Накъдето и да се обърнеха, ги обграждаха камъни, пясък и скали. Слънцето, макар и потъмняло, все така безмилостно напичаше суровата земя.

— Ще ни трябва сянка — заяви след кратко мълчание Тери. — Костюмите са учебни, не са предвидени за екстремни условия. Не можем да вървим през деня.

— Ще е трудно да намерим сянка за четирима души — поклати глава Неро.

— Мислех си за онези скали с форма на тризъбец. Струва ми се, че прикриват малка пещера.

Редник Ромули хвърли един преценяващ поглед:

— Нямаме голям избор, нали?

Натоварени на предела на силите си, четиримата се примъкнаха до тривърхата скала, полузарита в пясъците. Както бе предположил Тери, в утробата на скалата, под земята, времето бе издълбало ниска пещера. В другия край на пещерната зала започваше тесен, лъкатушен тунел.

Тъй като до залез оставаха два-три часа, Крас реши да се поразходи из тунела.

— И гледай да не те изядат пустинните червеи! — подвикнаха другите след него.

Репликата беше казана на шега, но когато ръждивите отблясъци на залязващото слънце изпълниха хоризонта, другарите на Крас сериозно се притесниха.

— Ще отида да го потърся — предложи Неро. — Вие останете тук, докато се върнем.

— Не, няма да се делим — възропта Лили. — Ще го търсим заедно.

— Не можем да вземем целия багаж.

— Ще вземем най-необходимото — не се поколеба Тери.

Сложиха лещите за нощно виждане. Взеха цялата вода и избраха вещи, които се побират в малките раници. Лили също пое част от товара, защото Крас бе оставил всичките си принадлежности.

За всеки случай замаскираха входа на пещерата, надявайки се мастилената нощ над пустинята да бъде техен съюзник.

Поеха приведени по тесния тунел.

Камъкът под краката им беше неравен, на места хлъзгав. Стените изглеждаха набързо издялани, сякаш строителят, който е прокопавал прохода, нетърпеливо е откъсвал огромни парчета от скалата. Без да се разширява или стеснява, тунелът неумолимо се спускаше към земните недра. Накрая наклонът стана толкова голям, че тримата спряха разколебани:

— Не можем да продължим нататък. Ще се пребием — поклати глава Тери, като предпазливо оглеждаше стръмнината пред тях.

— Само ако вървим — подхвърли Неро.

— Какво имаш предвид?

— Ами… ако например се спуснем като на детска пързалка. Вярно, задниците ни ще се понатъртят, но…

— Не можеш ли да се изразяваш по-деликатно? — сбърчи нос кадет МакВали. — Все пак ни слуша дама.

— Извини ме, Лили. Просто си помислих, че Крас също би се изпързалял по… седнал на задните си части.

Тя направи нерешително две-три крачки и надникна към склона:

— Доколкото познавам Крас, спуснал се е без да се замисля.

— Ако изобщо е стигнал дотук — Тери се опита да каже още нещо, но стъпи накриво, подхлъзна се и изчезна някъде надолу.

— Какво пък! Това решава въпроса — сви рамене Неро.

Нетърпелива да последва любимия си, Лили се приготви за спускане. Близнакът едва успя да я задържи:

— Хей, не бързай! Дай му малко време. Нека слезе там, закъдето се е запътил. Ще го последваме заедно. Помогни ми да сваля раницата. Ще я закрепя отпред, а ти ще заемеш мястото й. Хвани ме през кръста. Ще се спускам достатъчно приведен, за да не докосваш каменния улей със сладкото си… дупе — при последната дума я погледна съзаклятнически и смигна.

— Късметлия си, че Тери не може да те чуе — засмя се тя и нацупи престорено сърдито устни. Още докато говореше, някъде дълбоко под тях се чу силен вик, последван от неуправляем плясък.

Лили уплашено погледна бившия си съученик.

— Няма страшно — увери я той. — Поне знаем къде отиваме.

Двамата се спуснаха така, както бе планирал Неро. Когато „пързалката“ свърши и за миг се оказаха във въздуха, Лили неволно разтвори ръце. Това я отдели от водача й и тя безпомощно се стовари в прегръдките на езерото.

Опита се да изплува, размахвайки ръце и крака, но тежката раница я повлече надолу. Напразно се мъчеше да се освободи от баласта. Въздухът й свърши. Усети, как носът, устата и ушите й се пълнят с вода. „Каква ирония! Да излезеш жив от океана, за да се удавиш в пустинята“ — беше последната й мисъл, преди да изгуби съзнание.

* * *

Сервизният коридор изглеждаше пуст и неподдържан. Нищо не беше променено от последния път, когато Шандо и момичетата от Мъгливия остров бяха минали през него.

— Странно — подвикна икономът на бързащата отпреде му вещерка. — Очаквах, че ще ни посрещне удвоена охрана, нови системи за сигурност… Вместо това мястото е по-запуснато и отпреди.

— Предполагам, Входната точка вече е блокирана — отговори му през рамо Сола, без да забавя крачка.

— Какво? — не схвана мисълта й той.

Беше го повикала в Преддверието, настоявайки, че новата мисия е одобрена от жрец Малчери и църквата. Икономът не се усъмни в думите. Напоследък се случваха твърде много необясними събития. Жреците на Инисиалната църква прекарваха дълги часове в разговори с магьосниците. Вестоносци от другите общности се мотаеха в реалите, обменяйки тайни съобщения с просветлените. Звездните граничари все по-рядко залавяха доказани и недоказани нарушители.

Сякаш цялата планета бе обхваната от невидим кипеж, смисълът на който му убягваше.

Всички говореха за нечовешкото зло, опитващо се да убие творенията на Създателя. Службите и поучителните беседи се бяха удвоили. Изповедалните бяха отворени денонощно, а жреците, избрани да носят тегобите на хорските мъки, се движеха с кървясали като на вампири очи. Послушанците следяха съседите си по-строго от когато и да било. Всеки намек за неспазване на божиите закони бе незабавно огласяван.

Малко след като получи съобщението от Сола, Шандо бе призован на поредното сутрешно бдение. Изненада се, когато видя, че проповедник ще бъде просветлен Бенелето.

Пурпурноризите рядко участваха в службите. Те тълкуваха Мъдрите писания и се грижеха за опазване на послушанците от сатанински изкушения. Бяха очите, ушите и мозъкът на върховния жрец Петрокруз. А понякога — и огненият меч на възмездието. Посещението им в някой реал носеше повече страхове и безпокойства, отколкото душевна радост.

Шандо благодари на съдбата, че му даваше възможност да избегне среща с просветления. На тръгване жрец Малчери го благослови, което означаваше, че е наясно с предстоящата мисия.

И все пак икономът не можа да сдържи изненадата си, когато разбра, че отново ще навлиза в Прокълнатата гора.

— Ти познаваш пътя — сви невъзмутимо рамене Сола, докато той се мъчеше да протестира.

— Но нали вече можем да пътуваме с товарните рейсове до Бойна звезда? — изхленчи бившият землянин. — Защо не помоли лейтенант МакСибер да…

Погледът, който вещерката му отправи, бе толкова красноречив, че той без повече обяснения пое към вековните шубраци.

Бързаха из лъкатушещия сервизен коридор, който трябваше да ги отведе до помещенията с Тунелните капсули.

— Какво искаше да кажеш с това, че Входната точка е блокирана? — повтори Шандо, следвайки плътно светлосивата мантия пред себе си. Защо жените, които придружаваше, винаги тичаха?

— Ти май не знаеш — този път Сола спря и го направи така внезапно, че той връхлетя върху нея. — Докато с теб идвахме насам, жреците от всички общности са призовали последователите си да унищожат нечовеците.

— И как ще ги познаят? — недоверчиво запита мъжът срещу нея.

— С помощта на любезни посланици от Мъгливия остров.

— Магьосници?!

Тя кимна.

Ако нещата се развиваха според планираното, в този момент отделните общности на Божата планета бяха вече обезвредили пигмалионите, интегрирани сред вярващото население. Вместо да се намесят на страната на закона, рейнджърите на генерал Сречан бяха изолирали натрапниците и прекъснали системите им за комуникация. Районът на Училището бе напълно заглушен, а учителите и останалите земляни в Преддверието бяха наблюдавани от невидимите очи на Ордена на пламъка.

Следваща стъпка бе блокиране на трафика от Божата планета към Земята. Операцията беше деликатна, защото неизлитането на тунелни капсули веднага щеше да привлече вниманието на Разпределителните одитори. Лавинообразният отказ от полети в такъв кратък срок също бе подозрителен. И все пак бунтовниците предпочетоха полупразните рейсове пред пълна липса на пътуващи. Така щяха да спечелят време, докато системите за регистрация анализират трафичните данни.

Без да изпада в подробности, Сола сподели със слисания иконом, че в момента тече акция по изолиране на земляните и че те двамата са участници в нея. Не го остави да задава въпроси, подканяйки го нетърпеливо да продължат.

Бяха прекосили едва петдесетина метра, когато вратата се показа пред тях. Вещерката ентусиазирано се втурна към нея, но Шандо предупредително я дръпна за мантията:

— Светлинна граница!

— Не те разбирам.

— За да минем, са необходими отражателни костюми — поясни той. — Светлинната граница е привидно прозрачен обем, изпълнен с психотропни вещества. Просмукват се през кожата. Стандартното облекло не ги спира. Действат на невронно ниво и блокират двигателния апарат. В същото време системата предава информация за всеки обект с размери над стотина микрона, навлязъл в зоната.

— Интересна новост — Сола замислено повдигна едната си вежда.

— Не е новост — поклати глава отцепникът на рода Чиникул. — По-скоро са се върнали към добре забравеното старо. Партньорът на дядо ми попаднал по невнимание в такова поле. Останал с една парализирана ръка до смъртта си.

— Какво предлагаш?

Икономът на Малчери я погледна умолително:

— Да се връщаме. Нямаме шанс.

— Почакай! — спря го тя с ръка. — Тази… светлинна граница действа върху материята, нали? — изчака утвърдителното кимване и продължи. — Ами ако пуснем през нея енергия? Ако с един импулс от безопасно място раздвижим невидимите блокери?

— Н-не знам… — неуверено започна Шандо. — Не съм чул някой да е правил подобно нещо.

Тя се разсмя:

— Хората не се разхождат често из сервизните помещения на Входните точки.

Икономът примирено въздъхна. Бог беше справедлив. Щом му пращаше такива изпитания, значи той, грешният послушанец, имаше да изкупва много вини от предбожия си живот.

Вещерката извади изпод мантията тръбичка с диаметър колкото човешки пръст и дължина около лакът. В единия край имаше миниатюрен мерник и дръжка с осем сензорни клавиша.

— Боргън[1] — обясни тя в отговор на любопитния поглед на Шандо. — Генерира насочена струя, която е в състояние да пробие повечето известни материали.

— Но полето пред нас е… светлина. Няма как да бъде пробита.

— Не. Обаче вратата зад това поле изглежда съвсем материална. Ако боргънът проработи, ще отворим дупка във вратата, а самата светлинна граница може да се дестабилизира и… кой знае, може да успеем да я прекосим.

Спътникът й мълчаливо започна да се кръсти. Тя се прицели и изстреля серия тънки струи в плътен полукръг. Светлинната граница запримигва като в евтин танцувален салон на Земята. Носовете им неволно се сбърчиха от задушливата миризма.

Шандо затвори очи, скръсти ръце пред гърдите си и усърдно зашепна молитви към своя бог, като ги прекъсваше само, за да се прекръсти отново.

Сола се приготви да повтори упражнението. Надяваше се да изреже със струите пълен кръг, с което да отвори дупка във вратата. Ако имаше късмет, можеше да преодолее десетината метра светлинна граница преди да се парализира. Икономът щеше да я последва само, ако беше убеден в безопасността на начинанието.

Прицели се, но преди да докосне сензора на боргъна, невидима команда изключи светлинната граница. Вратата се отвори и на прага застана Янгу Сречан.

— Сола Донис! — той театрално разпери ръце. — Жената, която не познава смисъла на думата „дисциплина“. Жената, която успява да бъде навсякъде.

— Добра среща, генерале — отговори спокойно вещерката, докато се приближаваше към него. — Как ме намерихте?

Той я погледна със сериозно изражение:

— Искаше ми се този път да греша. Заради лейтенант МакСибер, който сега рискува живота си за Вашата планета. Но позиционното устройство на боргъна недвусмислено подсказа, че сте тук. Алек ще бъде ужасно разочарован, когато научи за малката ви авантюра. Даже ако забравя да спомена кражбата.

Вещерката трепна:

— Оръжието ли имате предвид? Взех го назаем, само за случая. Собственикът му… Разбрах, че повече няма да го ползва. Алек смята да го върне на Бойна звезда заедно с останалите вещи. Генерале, авантюризмът не е моето амплоа — тя издържа погледа на Янгу с твърдост, която го накара да се усъмни в първоначалната преценка. — Просто спешно трябва да замина за база Вивалон.

— Нима?

— Не разбирате. Те ще избягат. Ще се изплъзнат, независимо колко са добри воините, изпратени от Генералния щаб!

— Досега никой не се е изплъзвал от хватката на Мастър и неговите нинджи — засегна се генералът. — А и мерлин Бхимагиши твърди, че е изпратил с тях едни от най-добрите си хора.

— Не се съмнявам в способностите нито на вашите, нито на нашите бойци. Но подземието на лабиринта разполага с таен изход. Наричат го „Въртележката“. Аз единствена мога да стигна до нея и да ги спра.

— И защо не споделихте тази тайна с приятелите си, преди да заминат?

Сола виновно въздъхна:

— Смятах, че е само кабина. Нещо като карцер, в който „настройват“ несполучливите екземпляри. Виждала съм хора и… нехора да влизат и излизат оттам. Едва вчера, прочитайки писмото на приятелка, осъзнах за какво е служела Въртележката: тя е пряк път към Тунелен център, който съществува на онази планета. Създателите на пигмалионите няма да позволят творенията им да бъдат унищожени. Докато нашите пратеници ги търсят из база Вивалон, те ще се измъкнат през Тунелния център. Могат да се появят навсякъде, дори и тук!

— Да заповядат, ние сме подготвени! — предизвикателно се изпъчи главнокомандващият на звездните граничари.

— Ами останалите? Подготвени ли са миролюбците на Звездна градина за инвазия на нечовеци? Ами самовлюбените всезнайковци от Да Винчи? Или вечно претоварените технологични?

Генерал Сречан прехвърляше възможностите в главата си.

— Убеден съм, че ясновидците в отряда ще намерят тайника — заяви уверено той. — А бойците-невидимци няма да допуснат и муха да прехвръкне оттам.

— Не е толкова просто — поклати глава вещерката. — Дори да стигнат до мястото, едва ли ще видят портала. Камуфлажната завеса се вдига само след ДНК-разпознаване на учените, участващи в проекта.

— Е, все ще изстържат малко ДНК от бившите ти колеги — насмешливо отбеляза специалистът по партизански войни.

— Не говорим за „някакво“ ДНК, а за проверка на длан и зеница на определено място. Във въздуха. Знам го, защото ми се е налагало да вадя разни… екземпляри от Въртележката.

Доброто възпитание не позволи на Янгу Сречан да изкаже гласно ругатня пред дама. Ако зависеше от него, отдавна да е пратил своеволната лечителка под домашен арест. За съжаление ролята му на главнокомандващ не включваше намеса в делата на местните.

Задоволи се да изпрати заловените при лейтенант МакСибер, а той самият отвори спешен комканал с водача на Мъгливия остров.

* * *

Двадесетината нинджи ловко се покатериха по крепостната стена. Останалите в дъното на каньона островитяни възхитено наблюдаваха как силуетите изчезват в каменната маса. Достигнали върха, преди да се прехвърлят от другата страна, бойците-невидимци не забравиха да изтеглят спътниците си.

— А сега скачайте — пошушна водачът на нинджите на Аргус, сочейки с глава към вътрешността.

— Да не си луд? — възпротиви се менталикът. — Височината сигурно е десет метра.

— Само три.

— Достатъчно, за да се контузи някой от нас. Ние не сме обучавани за войници!

— Няма проблем — приближи се към тях телекинезистът Брюшон. — Ще скоча пръв и ще омекотявам приземяването на останалите.

Мастър окуражително го потупа по рамото:

— Преодоляването на страха е първата стъпка. Действай, магьоснико!

Аргус ги изгледа намръщено и само махна с ръка. Не беше време да изпадат в спорове.

Бойците-невидимци се бяха стопили в настъпващия здрач. Залезът на тази планета изглежда бе кратък. Часове наред пустошта ги беше преследвала с палещо небесно светило над главите им, а после внезапно денят се изпари като водата от пресъхналите речни корита, край които минаваха.

Бяха вървели с часове, водени от вътрешните компаси на интуитите. На няколко пъти сменяха посоката, за да избегнат преждевременна среща с охранителните патрули на планетата. Накрая дори се наложи Аргус да използва уменията си, за да отклони транспортера, който бе забелязал странно змиеподобно чудовище в далечината. В един миг чудовището се разпадна, а пилотите останаха с убеждението, че са видели пясъчен мираж.

Докато си припомняше преживяното, мощна ръка го сграбчи и го захвърли надолу. Напук на гравитацията, менталикът прелетя трите метра до повърхността плавно като перце, носено от вятъра.

— Казах ти, ще те прихвана — засмя се насреща му Брюшон, след като внимателно го приземи.

— Къде са останалите? — запита вместо отговор Аргус.

Телекинезистът посочи с глава зад гърба му. Другите мълчаливо го приветстваха.

— Ами нинджите?

Беше излишно да пита, защото в същия момент бе забелязал прелитащите над каньона въжета. Подобно на човека-паяк, бойците на Мастър изстрелваха здрави нишки с котви в края им. Личната им екипировка, маскирана като част от облеклото, беше наистина впечатляваща. Котвите се забиваха във вътрешния пръстен на базата и нинджите ловко се прехвърляха, увиснали на въжетата.

— Това вече не! — гласът на Аргус прозвуча с омерзена категоричност. — Няма да подскачам като маймуна из джунглата! Оставам тук!

— Може и да не се наложи да продължаваш навътре — успокои го Гамъл. — Мисля, че намерихме онова, което търсехме. Дюк и момичетата са тук.

— Не ме дразни! Всички знаем, че са тук — думите на интуита му напомниха причината за присъствието им в базата. Собствените му страхове отстъпиха пред дълга. — Съжалявам за малодушието. Просто мястото е… някак стряскащо.

— И още как! — не се стърпя младоликият електропирик Пелас. — Ако Рима не беше толкова сигурна, че е усетила присъствието им, щях да се закълна, че сме попаднали във вселенското мъртвило.

— Усетила си ги? Къде? — Аргус потърси погледа на интуитата.

— Някъде натам, на около хвърлей от нас — посочи тя леко неопределено с ръка.

— Невъзможно — той поклати недоверчиво глава. — Толкова близо до изхода… Та те са обявени за нарушители!

— Може би не са ги заловили, може само да се крият тук — предположи неуверено Пелас.

— Едва ли. Нямаше да влязат в бюлетините на Земята, ако беше така.

— Опитай да се свържеш с тях — водачът на нинджите внезапно изплува от тъмнината.

— Хей! Кога успяха да ти кажат? — в учудването на Аргус се прокрадна разочарование на отхвърлен лидер.

— Казаха не е точната дума — засмя се Мастър. — Гамъл просто отказа да мине в другия пръстен и размахваше ръце като побъркан, а тя — той извъртя очи към Рима — само повтаряше: „Не може да бъде, не може да бъде“…

Менталикът огледа съгражданите си. Умората бе изчезнала от лицата им, заменена от патоса на надеждата. Сянка на вълнение прозираше и в разпорежданията на върховния нинджа. Цяло чудо бе как успяваше да запази самообладание, знаейки, че животът на сестра му зависи от неговите решения.

Мастър направи знак на четиримата нинджи, застанали учтиво встрани от разговарящите. Двама от тях поеха към вътрешния пръстен, придружавани от Гамъл, Брюшон и електропирика. Другите двама застанаха до водача си.

— Тръгваме — обърна се той отново към Аргус. — Успя ли да се свържеш с някого?

Островитянинът почувства неудобство от факта, че не бе се постарал достатъчно. Изчисти ума си от ненужните размишления и се опита да достигне съзнание извън групата, в която се намираше. Напредваше неуверено в посоката, в която се придвижваха, без да очаква истински успех. И тогава му се стори, че улови позната фраза.

„Къде се криеш, стара мантийо?“ — предпазливо изпрати мисълта си Аргус.

„Човек духовен може и да си, ала от дрехи нищо не отбираш!“ — долетя незабавно игривият отговор.

„Дюк!“

„Какво, неприятно ли си изненадан? Търговец-землянин се не губи, нали знаеш?“

„Къде си? Добре ли сте всички?“

Връзката помежду им се разпадна. Менталикът се притесни, че разговорът е бил плод на собственото му въображение. Или, още по-зле — един от капаните на непознатата планета.

— Какво става? — усети колебанието му Мастър.

Аргус отвори уста, но в същия момент улови отговора: „Кая ви усеща. Внимавайте да не пропуснете храма“. Преди да асимилира информацията, се обади Рима:

— Някой сякаш ме насочва… Виждам храм… могила… Право пред нас!

Думите стъписаха групата. Няколко секунди всички останаха на място, съзерцавайки огромния хълм, изпречил се пред очите им. На фона на тюркоазните отблясъци от хоризонта очертанията напомняха благ, полегнал великан.

— Входът е от южната страна — заяви уверено Аргус.

— Тъкмо щях да го кажа — погледна го с усмивка интуитата, — но ти си по-бърз, защото разполагаш с… вътрешна информация?

— Мика добре ли е? — запита и Мастър, стараейки се гласът му да звучи небрежно.

— Ще ни посрещне.

— И шестимата са добре — потвърди Рима.

— Шестима ли? Защо шестима? — разтревожи се водачът. — Да не са пленници? Може би се опитват да ни кажат нещо с този код.

— Не е код — обиди се интуитата. — Никой нищо не ми е казвал. Просто видях шестима човека вътре. Добре са, няма напрежение между тях.

Мастър се обърна към менталика:

— Попитай ги…

— След малко всичко ще се изясни — прекъсна го островитянинът и даде указания на телекинезиста и двамата бойци-невидимци.

Замаскираният вход скоро бе разчистен и спасителите се озоваха на парадното стълбище в могилния храм. Мика не бе единствената, която ги очакваше там.

— Здравей, крадецо на мисли — посрещна Дюк стария си приятел Аргус с отворени обятия.

— Радвам се да те видя, мошенико — отвърна му подобаващо менталикът. — Дано не си досаждал на момичетата.

И като се обърна към Кая и Мика, островитянинът бащински ги запрегръща.

Брюнетката забеляза зад гърба му нинджите и се задави от изненада:

— Хиро?

— Не ме очакваше, нали? — усмихна се Мастър. В очите му искреше неподозирана нежност.

— Благодаря ти, че дойде — тихо промълви Мика и с облекчение увисна на врата на любимия си брат.

— За последен път те спасявам — опита се да бъде строг той, но изражението на лицето му говореше за обратното.

Когато еуфорията от срещата отмина, погледите се обърнаха към трима души, чакащи търпеливо в края на стълбището.

— Кои са тези хора? — запита пръв Мастър.

Сестра му застана до рошав млад мъж с леко присмехулно изражение.

— Нека ти представя Паскал Амол от Да Винчи — каза тя. — Срещнахме се по време на мисията на Земята. Обстоятелствата го принудиха да остане с нас и сме му много задължени за всичко, което направи.

— Не съм очаквал, че от мен ще излезе истински нарушител — сви рамене Пако, докато се ръкуваше с новодошлите. — Но се радвам, че станах част от един невероятен отбор.

— Ами те? — Аргус гледаше изпод вежди другите двама. Бе разпознал в жената просветена Малчери.

— Оригинални, стопроцентови нарушители — осведоми го невъзмутимо Дюк. От начина, по който изговаряше думите, менталикът разбра, че не бива да споменава мисията и познанството си с просветената. — Присъединиха се към нас докато опознавахме планетата. Дамата е Мириам Малчери, съпруга на жрец Малчери от Инисиалната църква на нашата планета. Всъщност тя е една от нас, Аргус. Мириам е менталик — той внимателно наблегна на последните думи. — А мъжът до нея…

— Дромихет Орфи — представи се нетърпеливо палеоархеологът. — Практик и изследовател на изчезнали цивилизации.

— Клептоман и осъден нарушител — добави с усмивка хамелеонът.

— Мога да обясня — започна разказвателно Дромихет, но спътниците му ужасени го прекъснаха.

Мастър вдигна ръка и се обърна към разнородната компания:

— Обясненията после. Отивам да помогна на хората си. Вие ме изчакайте тук.

— Шегуваш ли се? — намуси се Мика.

— Знаем за планетата и за тази база повече от вас — подкрепи я и Каси. — Мириам е изтърпявала известно време присъда в базата, аз имам в главата си целия вътрешен лабиринт, Пако е ненадминат в технокомуникациите… Ще ви бъдем от полза!

Останалите одобрително зашумяха.

— Какво пък — предаде се Мастър. — Повече бойни единици не вредят. Само запомнете, — огледа той новоприсъединилите се, — операцията има един командир и това съм аз. Без самодейност!

— Тъй верно! — не сдържа възхищението си Дромихет. Приключенията за него продължаваха.

[1] От нем. bohren (пробивам) и англ. gun (пистолет). — Б.а. ↑

Сблъсък

Когато Мастър и разнородната му компания се прехвърлиха във втория пръстен, нинджите вече бяха обезвредили намиращите се там служители.

Дюк забеляза, че Мириам не беше излъгала — в този периметър на базата се намираше само обслужващ персонал. Имаше и неколцина охранители, които нинджите без особени усилия бяха заловили. Държаха ги отделно от останалите.

— Какво ще правим с тях? — запита един от бойците, докато Мастър оглеждаше лицата на арестантите.

— Е? Кои са? — обърна се на свой ред водачът на нинджите към Мириам.

Просветената поклати отрицателно глава:

— Нито един. Тези са обикновена охрана. А онези там — тя посочи с поглед група облечени в пурпурносиньо мъже, опитващи да се скрият в множеството служители, — онези са пилоти на издирвачи. С медните гащеризони пък са екипажи от траспортерите.

— Всички са хора — добави и Гамъл. Беше се разходил между пленниците. Всички притежаваха нормални биополета.

Мастър направи знак на Аргус и Дюк. Тримата се отделиха встрани.

— Доколкото разбирам, основната маса служители се състои от маркирани нарушители. Охранителите и пилотите са момчета от Бойна звезда — започна той.

— Щом са ваши съграждани, няма ли да се присъединят към нас? — прекъсна го Дюк.

— Когато наши войници изпълняват мисия, те се подчиняват единствено на командира на мисията. По този начин изключваме възможност за присъединяване към секти и бунтовници.

— А ако някой им… подскаже, че ти си новият командир на мисията? — не се предаваше островитянинът. — Та това дори не е лъжа! Ти си командирът на тази мисия!

Аргус отстъпи отбранително назад:

— Не знам дали е…

— … разумно? — довърши мисълта му хамелеонът. — Целесъобразно е. И Гамъл, и Рима потвърдиха, че във вътрешността ни очакват. Отрядът е прекалено малък, за да се справи със защитниците на базата. Да не говорим за тайните на лабиринта. Е, генерале? — обърна се отново към водача на нинджите.

Мастър потъна в размисъл. Само очите му шареха между подозрително сбърчените лица на пленените, застиналите в очакване нинджи и неспокойния шепот на островитяните.

От групичката на последните се отдели крехка сянка и с делова крачка се насочи към него. Не беше трудно да разпознае в нея сестра си.

— Имаме предложение — започна без предисловия Мика.

— Твоят приятел Дюк току-що ми го предаде — отвърна с бегла усмивка Мастър.

— Говоря ти за маркираните. Не бива да идват с нас, защото са неуправляеми. Ако ги оставим на свобода, може да създадат неприятности. Нямаме излишни хора, за да ги надзирават. Затова е най-добре… да ги приспим.

— Какво? — не повярва на ушите си Аргус.

Мика лукаво го изгледа:

— Не се преструвай, знам, че го умееш. Щом Мириам е способна да приспи съзнание, един системно обучаван менталик може много повече.

— Да бъдеш менталик означава преди всичко да притежаваш морал! — възмути се съгражданинът й. — Не можеш да бъркаш в главите на хората за забавление, нито по прищявка.

— Говорим за необходимост — намеси се с променен глас Дюк. Мастър се вторачи с любопитство в него. Видимо се беше променил, напомняйки по странен начин външността и мекия тон на менталика.

Репликите, изречени в собствения му стил и разумните допълнения на Мика набързо убедиха Аргус. Той вдигна ръка, за да привлече вниманието на Мириам. Двамата обмениха няколко безгласни реплики, завършили с кимване и разпределение на задачите.

Скоро маркираните започнаха да се прозяват и един по един се разположиха за сън.

Охранителите на пръстена и транспортните им екипи останаха будни. Мастър повика командващите ги. Отне му буквално секунди да ги привлече към мисията.

В същото време Пако изготви карта на подземния лабиринт. Състави я по описанията на Каси. Направи скиците на ръка, след това ги дигитализира и ги въведе в екипера си. Бе готов да сподели записите с бойците-невидимци, когато се оказа, че те не разполагат с екипери.

— Имам една идея — пошушна той на приятелката си и потърси скучаещия Дромихет.

Палеоархеологът на драго сърце се зае със задачата да претърси спящите. Направи го безгрижно и спокойно.

— Само десет бройки, колега — докладва той след акцията с виновно изражение. — Цяло чудо е, че имаха и толкова. Все пак са маркирани нарушители.

— Ти си истински вълшебник, Дроми! — потупа го приятелски аполониецът по гърба. — Тези са напълно достатъчни.

— Достатъчни за какво? — поинтересува се Мастър, незабелязано доближил двамата особняци от Да Винчи. Преди да получи отговор, видя екиперите.

Пако показа картата на лабиринта, която в момента се зареждаше на всички устройства.

— Каси има цялото подземие в главата си — добави тихо.

Водачът на нинджите се замисли за миг:

— Тя… няма да се съгласи да остане тук докато извършваме нападението, нали? — получи очакваното кимване и довърши. — Мика също. Сякаш ги учат на твърдоглавие на този техен Мъглив остров!

Въздъхна примирено и се зае с подготовка на атаката.

* * *

— Добре дошла на Долната земя!

Лили повърна порция вода и бавно отвори очи. Край главата й се бяха скупчили три загрижени лица. Косите и дрехите на двамата бяха мокри, а третият придържаше походен факел. Тя продължи да кашля и да изкарва погълнатата вода. Тери нежно я подкрепяше.

— Чиста е! — обяви в това време Крас, който разглеждаше с нездрав интерес образувалата се локва. — Не се е нагълтала с флора и фауна. Така де, с видими — допълни, като забеляза укорителния поглед на кадета.

Неро, който междувременно се беше изсушил, търсеше възможни изходи. Намираха се на брега на нещо като подземен вир. Или езеро. Широка и спокойна река се втичаше от едната му страна и изтичаше от другата.

Лили забеляза лутането на приятеля им. Помоли с очи Тери да се наведе и прошепна с отпаднал глас:

— Знам накъде трябва да вървим.

— Не се тревожи за това. Почивай си, ние ще намерим пътя.

— Моля те, послушай ме — прекъсна го настойчиво тя. — Извадете обеците от раницата ми.

— Точно сега ли трябва да се конти? — извъртя с досада очи Неро. — Тери, обясни й, че проблемите ни са далеч по-различни! Даже и той няма да забележи разликата в момента — обърна се директно към все още кашлящата вернианка, защото кадетът само махна с ръка.

Лили протегна ръка и стисна неговата под лакътя. Опита да се изправи:

— Обеците са подарък от Оливър. Реплика на музеен експонат от древна северноафриканска култура. Кристалите не са декоративни, информационни са. Реших, че може да се наложи да запазим някои данни… незабелязано.

— Като например снимки на това място? — думите прозвучаха с насмешка, но близнакът бе видимо заинтригуван.

— Не точно. Мисля, че самите обеци са свързани с това място. Когато Оливър ги изпратил за мен, казал, че трябва да се слагат по реда на йероглифите.

Без да чака подкана, Крас се втурна към раницата и извади кутийката с накита. Приближи се към останалите, като разглеждаше обкова с неподправено любопитство:

— Да му се не види! Наистина има някакви драскулки!

— Драскулки са, прав си — неочаквано го подкрепи Лили. — Колкото и да търсих, не намерих древен език с подобни писмени знаци. Но линиите са се запечатали в ума ми. Лъкатушенето на тунела ми заприлича на тази крива тук — тя посочи една змиевидна извивка по обкова. — Свършва точно при кристала.

— Е, и?

— Ако предположим, че кристалът е това езеро…

— По-вярно би било „речен вир“.

— Не споря. Та, ако кристалът е този водоем, има две изходящи линии, които отговарят на двете посоки на реката.

— Това го виждаме и без обеците — поклати глава със съмнение Неро. — Въпросът е коя от двете посоки ще ни изведе навън, защото връщането нагоре е невъзможно.

— Лесно е — погледна го Лили с усмивка. — Забелязахте ли, че двете обеци имат неправилни форми? При това различни? Много необичайно за дамски украшения, уверявам ви. Предполагам, че изследователите са приели тази особеност за несъвършенство на изработката. В действителност изработката е изумителна. Двете части се напасват една към друга само по един възможен начин, при което се получава… — тя замълча и допря двете парчета едно до друго.

— Карта! — възкликнаха очаровани бъдещите бойци.

Младата жена обходи лицата им с поглед.

— Какво ще кажете? Имаме посоката — обяви с победоносно изражение.

Тери преметна раницата си на гръб и прибра кутийката с обеците.

— Да вървим! — изкомандва отново той. Със задоволство установи, че за разлика от гимназията, сега не се притесняваше да раздава заповеди. Даже напротив: все повече му харесваше.

Пътят се оказа по-труден от очакваното. Руслото на подземната река полека се стесняваше, а тунелът, издълбан от нея, постепенно се снижаваше. След няколко часа път установиха, че силите им са на изчерпване и си позволиха почивка и сън. Момчетата се редуваха да пазят групата.

Следващите две денонощия продължиха да напредват с кратки почивки. Вървяха мълчаливо по обратния наклон, невидим за окото, но осезаем за изморения пътешественик.

— Не ви ли се струва, че завиваме много на юг? — запита по някое време Лили, която все по-трудно успяваше да върви в крак с останалите.

— Какво значение има? — отговори равнодушно крачещият зад нея Неро. — Важното е да излезем от този капан.

— Не, важно е да излезем близо до Голямата тройка.

— Мислиш, че под пустинното слънце бихме имали повече шансове ли?

— Не — тя се спря и се обърна към него. — Мисля, че ако излезем в средата на пустинята нямаме НИКАКВИ шансове.

Тери, който вървеше отпред, се върна и докосна рамото й:

— Следваме твоята карта, мила.

Тя се отпусна на земята и обгърна коленете си с ръце.

— Да, знам — каза обезсърчено, без да вдига очи. — Не съм очаквала, че Голямата тройка е толкова трудно достъпна.

— Така е, защото координатите не бяха прецизно изчислени — назидателно отбеляза кадетът.

— Съжалявам, действах неразумно.

— И непрофесионално — знаеше, че думите му ще я засегнат, макар да съзнаваше, че не бива да преувеличава вината й.

— Кой да ти предположи, че Земята била толкова голяма — без злоба подхвърли Крас.

— Очевидно вървим в правилната посока — обади се брат му. — Само че с тази скорост ще излезем навън като побелели старци.

— Какво предлагаш? — запита бързо Тери. Беше започнал да разбира, че са се заели с непосилно начинание.

Неро свали раницата си, порови в нея и извади някакви парчета плат, старателно опаковани във вакуумен джоб. От багажа на Крас измъкна войнишки пейстър и бързо съедини парчетата. Оформи ръбове с телескопичните медицински шини. Получи се нещо като огромен сак.

— Това е лодката ни — обяви тържествено той.

— Лодка от текстил? — кадет МакВали не вярваше в сериозността на предложениието.

Редник Ромули хитро се засмя:

— Не можеш да си направиш рокля от този „текстил“, както го наричаш. Остър, непромокаем, структуриран от миниатюрни мехурчета. Достатъчно е да престои десетина минути на въздух, за да се превърнат те в плавателни балончета. Нещо като хиляди невидими гумени лодки. Издържа до хиляда килограма. Тестов прототип за смесени мисии на Земноводните. Гордън Грис разменил няколко парчета срещу тренировъчната симулация на Белкрю.

— А ти за какво ги размени? — поинтересува се Тери с лека усмивка.

— Термоиглени сачми. След бунта на миньорите от индустриална Ди Джи Ер станаха много популярни, знаеш.

— Моите сачми?! — възмути се искрено Крас.

— Съжалявам, братле. Разсъждавах практично.

— Добра работа, Ромули — похвали го по военному кадетът. — Хайде, да измислим някакви гребла, защото пътят ни е срещу течението.

— Защо да е лесно, като може да е трудно — измърмори недоволно Крас, но се включи с усърдие в задачата.

* * *

Импровизираната лодка се оказа наистина издръжлива. Напредваха много по-бързо, макар че отново се налагаше да спират за сън. Придвижваха се срещу течението и не можеха да си позволят да оставят лодката без контрол. Бяха изгубили представа за времето. Единствено часовниците издаваха, че са пътували вече няколко дни.

Бяха спрели отново за почивка, когато няколко камъчета от отсрещната стена внезапно цопнаха във водата.

— Шшштт… — Крас, който се ослушваше наоколо, направи знак да се прикрият. Самият той отърка длани в разкаляната пръст край водата и намаза лицето си с нея.

Неро избута лодката по-далеч от тях. Придържаше въжето й с ръка.

Четиримата застинаха, залепени плътно към скалата. Снишиха се тъкмо навреме, защото от невидима дупка над другия бряг в реката се изсипаха петнадесетина човешки сенки.

Без много да се оглежда, водачът им пое в посоката, от която бяха дошли Лили и момчетата. Като пъшкаха и ругаеха болезнения сблъсък с водата, непознатите примирено го последваха. Очевидно бързаха и не обръщаха внимание нито на околността, нито на шума от придвижването.

Бяха облечени с мисионни якета и мръснобели гащеризони. Този вид облекло се ползваше в технологичните лаборатории на индустриалните луни. Не носеха багаж и оръжия. Приличаха на бегълци, макар самонадеяното им преминаване през подземната река да подсказваше, че познават пътя и следват точно определена цел.

Като изчакаха шума от тайнствената група да заглъхне, младежите внимателно се размърдаха. Крас освети дупката, през която бяха паднали странниците.

— Там има проход — обяви глухо той. — И не е много стръмен.

— Вероятно е изход — предположи брат му. — Като този, през който се вмъкнахме тук.

— Сигурно води към повърхността. Тези палячовци все трябва да са влезли отнякъде.

Двамата се обърнаха въпросително към Тери. Той нерешително местеше поглед между лодката в реката и осветения отвор. Накрая пристъпи към Лили, която все още седеше умърлушено на земята:

— Има ли го този проход на твоята карта?

Извадиха отново обеците и се взряха в криволичещите орнаменти.

— Да, има такова разклонение — тя посочи миниатюрно кристалче. Освен основната линия, от него тръгваше и мъчно забележима драскулка.

Съмнителното доказателство беше достатъчно за Неро:

— Това е! Да вървим! — извика той и се втурна към другия бряг.

Лили колебливо погледна към кадета:

— Не съм убедена, че този тунел води някъде. В другия му край няма никакъв знак, а и самата крива е неравномерна и постепенно… изчезва.

— Нали не искаше да вървим на юг? Посоката на този е североизток — прекъсна я Крас.

Тери все още размишляваше. Безпокоеше го облеклото на непознатите. Ако хората, които бяха дошли през страничния тунел, бяха бегълци от индустриалните луни, издирващите екипи вече ги търсеха. Дори да са успели да ги заблудят, маркерите на нарушители щяха да издадат местоположението им и скоро през тунела щяха да преминат преследващите екипи. Може би дори самите черноризци.

— Прекалено е рисковано — отсече накрая той. За негово учудване братята Ромули този път не се подчиниха:

— Ако някой преследва перковците, няма да мине по целия път. Ще ги чака в края на трасето. Позиционерите им ще ги издадат — заяви Неро, прозрял колебанията на кадета.

— Откъдето и да са влезли, те са оставили следи — допълни Крас. — Ще се ориентираме по тях и ще излезем. И да побързаме, защото от тия къртичи пътища вече получавам клаустрофобия!

Тери отвори уста, но още преди да изрази несъгласие, усети нежно докосване под лакътя. Застанала плътно до него, Лили мълчаливо кимна. Почувствал прилив на енергия от близостта й, той промени решението си.

— Не ми оставяш избор — прошепна в ухото й и ловко я пренесе на ръце през водата.

Близнаците въодушевено го аплодираха.

* * *

Интуитите бяха предупредили, че от другата страна на каньона натрапниците са очаквани. Затова вместо бойци, в края на изстрелваните въжета нинджите пуснаха чучела, а самите те се спуснаха безшумно в каньона.

Защитниците на базата отговориха с обстрел на летящите обекти. Отвлекли по този начин вниманието им, нинджите свободно се покатериха по стената. Отдолу Аргус и съпланетяните му за пореден път се възхитиха на изключителния синхрон.

Вълната от тъмни сенки връхлетя нищо неподозиращите стражници. Схватката бе по-ожесточена, отколкото очакваха и двете страни. Макар с известни усилия, нинджите успяха да се вклинят в средата на защитата, каквато бе целта им. В образувалия се свободен триъгълник се покатериха бившите пазители на средния пръстен и островитяните. Присъединили се към нинджите, те подсилиха редиците на нападението. Мика и двамата телекинезисти се заеха с невидимо изтласкване на враговете, всявайки смут и хаотичност в защитата. Аргус и Мириам подсилваха ефекта на видимия хаос с невидими внушения.

Клинът на нападателите се раздели при върха. Така бранителите бяха разцепени на две части. Всяка от тях бе притисната от по една свиваща се дъга, съставена от бойците на Мастър и техните помощници. Изолирани в двата капана, защитниците на базата отчаяно се съпротивляваха.

Повечето от тях бяха парализирани и обезоръжени, когато наслаждаващият се на битката Дромихет истерично засочи с пръст в далечината и закрещя:

— Черноризци! Черноризци!

Мастър чу вика и обърна поглед към интуитите. Те плахо потвърдиха.

— Аз също ги усещам — присъедини се към останалите Дюк. — А и вече се виждат съвсем ясно — той обърна глава в посоката, накъдето стърчеше показалецът на палеоархеолога.

Водачът на нинджите издаде кратка команда. Част от бойците-невидимци напуснаха кръговете-капани и се подредиха в стегнат юмрук, готови за нападение.

— Хиляди троянци! — изруга недоволно Паскал. — Нямам байт желание да се срещам отново с тези. Последния път едва не ни изпепелиха.

— Те не са хора, роботи са — отговори стоящият до него електропирик.

— Толкова по-зле.

Замълчаха, заети всеки със своите мисли.

Пако се огледа за прикрите, но освен пленените защитници, не виждаше друго място, където да се спотаи. Проклетата колония беше равна като скоростна писта. Ако не броеше тайнствените могили във външния пръстен и голямата бяла сграда, извисяваща се в средата на базата. Сградата обаче бе убежище за персонала, не за натрапниците.

Спомни си как бяха избягали от подземието — огромно, невидимо продължение на бялата сграда. Потърси с очи Мика. Когато успя да я открие, разпери пръстите на едната си ръка и пред тях с показалеца на другата изрисува спирала.

Бившата им пазителка го разбра. Накара съпланетяните си да отслабят хватката на двата капана. В образувалото се пространство между тях и отбраняващите се с подскоци разпали два от невероятните си огнени кръгове. Без да губи време, се втурна напред и прегради пътя на настъпващите черноризци с друга огнена стена.

— Така можеш да разполагаш с всичките си бойци — подвикна към брат си.

— Не забравяй кой е командирът! — напомни й строго той.

Пако отново се обърна към електропирика:

— Името ми е Паскал. А твоето?

— Пелас.

— И ти ли бълваш огън?

— Не точно такъв — отвърна събеседникът му. — Бълвам светкавици и се свързвам с всякакво електричество.

Аполониецът внимателно го огледа.

— А можеш ли да повредиш устройство?

— Разбира се! Стига да не е напълно механично. Тях просто ги разрушавам.

— В такъв случай имам нещо за теб — Пако извъртя очи в посока към огнената стена.

Тъкмо навреме, за да видят как през заревото на пламъците се промъкваха мрачни черни фигури.

Някъде отстрани долетя мощния вик на Гамъл:

— Разпръснете се! Всички сме под прицел.

Невидим знак от страна на Мастър стопи юмрука от бойци-невидимци. Другите се проснаха на земята и отчаяно се затъркаляха в опити да избегнат куршумите на черноризците.

Пако придърпа Пелас зад един от горящите кръгове, така че да имат видимост към нападателите. В следващия миг електропирикът вече бълваше светкавици от ръцете си, размахвайки пръсти като вманиачен пианист.

Засегнатите черноризци внезапно се вкаменяваха, от дрехите и главите им започваше да излиза пушек. Някои, застинали в нестабилни пози, се срутваха на земята, а други бяха събаряни от устрема на другарите си.

Гледката на клатушкащите се нападатели оформи в главата на Мика идея. Започна да проследява светкавиците на съпланетянина си и с безконтактни удари да накланя съседните черноризци към набелязания за цел. В момента на сблъсъка зарядът на светкавицата се изпразваше вместо в един, в двама или трима нападатели.

Без да губят време, другите двама телекинезисти се заеха да й помагат и да разхвърлят нападателите, нарушавайки стройния ред на атаката.

Никой не се учуди, когато бойците-невидимци се оказаха зад гърба на смъртоносните човекомашини. С ловки скокове и безшумни хватки нинджите просваха прицелващите се черноризци на земята. След тях с лунатична походка между лежащите притичваше тъмна сянка. Надвесваше се за няколко секунди и продължаваше към следващия труп.

— Какво е това? Сянката на смъртта ли? — примигна невярващо Пелас.

Пако се взря в притичващия мародер.

— Нищо подобно — засмя се той. — Това е Дроми, старчето-клептоман, което се залепи за нас от идването ни на тази планета.

И понеже електропирикът го погледна озадачено, добави с махване на ръка:

— Друг път ще ти разправям. Историята е прекалено дълга, повярвай!

Продължи да задава цели на Пелас, когато усети, че някой го дърпа за ръкава.

— Каси! Защо си тук? Стой далеч от куршумите!

— Не мога. Те ще избягат — поклати глава младата интуита. Очите й го гледаха с отчаяна молба.

— Глупости! Ние ги кликваме тук, Мастър и хората му ги пердашат отзад. Ще ги изтребим до крак!

— Не говоря за черноризците. Помниш ли какво казваше Мириам за нарушителите, които изчезвали и се връщали с… нечовешки тела?

Той се намръщи:

— Къде са?

— Долу, в подземията. Усещам движение в определена част от лабиринта. Като вълни, които се движат и изведнъж… изчезват.

— Може би слизат в друго убежище, по-дълбоко. Място, което не познаваш. Говори ли с другите интуити?

— Гамъл е зает със стратегията на битката, а Рима е абсолютно уверена, че подземието е само едно.

— Усеща ли движение като теб?

— Не точно. Според нея има място, където се появява и изчезва материя. Зла материя. Каза, че сигурно там „събуждат“ черноризците.

Пако се замисли. В предположението на по-старата интуита имаше логика. Мириам беше разказала, че в наказателната база охранителите били само хора. Със сигурност не беше срещала черноризци тук. В битието си на нарушител се беше сблъсквала нееднократно с тях, а и менталическите й способности не биха я заблудили.

И все пак в централната част на Вивалон ги бяха посрещнали черноризци. Трябва да бяха дошли отнякъде. „Вероятно не сме били достатъчно безшумни в атаката. Успели са да докарат подкрепление от разпределителната база“ — реши той. Вече знаеха, че вторият лабиринт, който бе усетил Гамъл, е част от разпределителен център за нарушители. Но как можеха подкрепленията от центъра да пристигнат буквално за минути?

През ума му мина налудничава мисъл. „Само това не!“ — отхвърли я с ужас и в същия миг забеляза погледа на малката си приятелка.

— Хиляди троянци! Не ми казвай, че и ти мислиш за същото!

— Има само едно обяснение за „поява и изчезване на материя“ — потвърди Каси. — Врата.

Внезапно засмукващо разклащане на сантиметри от тях им напомни, че се намираха сред бойно поле. Двамата се снишиха и запълзяха встрани от канонадата.

— Трябва да предупредим Мастър за опасността — предложи без желание Пако.

— Не и преди да се убедя, че съм права — възпротиви се интуитата и почувства как кракът й се блъсна в нещо меко.

— Права за какво? — намеси се безцеремонно познат глас.

От изненада двамата застинаха на колене.

— Въпросът беше реторичен. Сама ще разбера — допълни Мириам, наслаждавайки се на сконфузените им лица.

Макар да забеляза странната посока, в която се придвижваха, Мика твърде късно видя, че тримата са изчезнали. Втурна се към Рима:

— Къде е Кая? Защо не се погрижи за нея?

— Аз… не знам. Тя… питаше ме разни неща, после изтича при онзи, рошавия…

— Какви неща?

— Дали виждам вълни в лабиринта… движение…

— Е, и? Какво видя? Къде е сега? — нетърпеливо заразпитва войнствената Суке.

Рима затвори очи. Съсредоточи се в някакъв вътрешен свят и заговори:

— В лабиринта. Придружават я трима. Не виждам откъде са влезли, но вървят към… онова място…

— Кои са тримата? — не се стърпя Мика.

— Рошавият, Малчери и онзи, дърдоркото, дето го намерихме с вас.

— Дромихет? — не повярва на ушите си брюнетката. — Той пък какво общо има?

Не подозираше, че Пако бе извикал палеоархеолога да тръгне с тях. Надяваше се да ползва не само събраните от него полезни вещи, но и знанията, отнасящи се до неизвестната писменост на тези места.

— Опиши ми мястото, към което се движат — заповяда Мика на интуитата.

Рима се подчини. Докато се стараеше да опише възможно най-точно пътя, по който бе поела младата им съгражданка, сестрата на Мастър старателно нанасяше маршрута в изготвените от Пако карти на лабиринта.

* * *

Каси нямаше търпение да стигнат до мястото, изгарящо сетивата в главата й. Тичаше с всички сили и с увереността на човек, прекосявал подземията хиляди пъти. Паскал едва успяваше да я настига, а Мириам и Дромихет все повече изоставаха.

— Почакай, изгубихме старите мрънкала преди два завоя — опита се да намали устрема й аполониецът.

— Нямаме време! — отвърна островитянката. — А и Мириам сигурно е в главата ми, знае коя посока да поеме.

— Не става въпрос за посока! — Пако успя да я дръпне за ръкава. Двамата спряха. — Взехме ги с нас, за да помогнат. Каква е ползата, ако ги няма, когато имаме нужда от тях?

— Мястото, което търсим, е далече. Ако не побързаме, ще изгубим всичко, чувствам го.

Мириам се показа иззад завоя. Малко след нея се зададе и задъханият Дромихет.

— Е? Сега може ли да продължим? — изстреля като скоропоговорка Каси и хукна отново напред.

— Приятелката ти поддържа убийствено темпо — оплака се просветената на Паскал, преди да продължат.

— Дано е толкова бърза и като ни подгонят.

Някъде зад тях чуха мученето на палеоархеолога.

— Давай, старче — окуражи го рошавият му съгражданин. — Предците ти те гледат!

Обикаляха още дълго — поне в собствените им представи, преди Каси да спре и да се ослуша:

— Мястото е някъде тук. Съвсем наблизо.

— Не виждам следи от каквито и да било същества — сдържано се изказа Пако.

— Тя е права — подкрепи интуитата Мириам. — Достигам разум. Множество разуми. Сякаш са право пред нас.

— Можеш ли да проследиш мислите им?

— Не — отговори просветената след кратко мълчание. — Не са човеци. Нямат… много мисли.

— Опитай се да достигнеш човешки разум! — настоя рошавият всезнайко. — Сама казваш, че хора са създавали нечовеците. Не може да са ги оставили сами в такъв момент. Сигурно има някой, който контролира ситуацията.

Настъпилата тишина се изпълни със сумтенето на Дромихет. Където и да бяха съществата, колкото и близо да се намираха, от тях не се забелязваше и прашинка.

— Двама са — проговори Мириам като в унес. — Не, трима. Тревожат се за нехората… някаква въртележка… Не разбирам добре. Никога не съм чувала за въртележка тук.

— Сигурно е код — реши Пако. — Но къде са те, къде?

Въпросът бе отправен към Каси. Тя виновно се сви и напразно се мъчеше да концентрира цялото си същество. Мястото беше там, пред тях, в нишата вдясно. Бе изпълнено с движение и живот. И все пак бе отчайващо празно.

— Не разбирам — прошепна лешникооката. — Те са тук.

— Материя в невидимия спектър? — замисли се приятелят й от Да Винчи. — Дроми, старче, я покажи трофеите от бойното поле — подкани той необичайно смълчалия се палеоархеолог.

Наследникът на трасианците с удоволствие изпразни незнайните си джобове. Аполониецът заоглежда находките:

— Миниекипери, таргетер, два рейгъна[1], комуникатор… Що за играчка е това? — приближи до очите си миниатюрна полусфера, прилична на очна камера.

— Страхувам се, че е излъчвател — плахо се обади Дромихет. — Стърчеше от корема на повален черноризец. Там, където нормалните хора имат пъп.

— Добре, добре — прекъсна го Пако. — Ако имаме късмет, може да е само идентификатор за пропускната система.

— Боже, дано е прав — прекръсти се неволно просветена Малчери.

Пако внимателно започна да върти непознатото устройство на всички страни, опитвайки се да разкрие тайната му. За кратък миг „окото“ се насочи към нишата, озадачила Каси.

— Небеса! Погледнете, погледнете! — завика ентусиазираният Орфи.

Останалите занемели се взряха в очертанията на ефирната картина. Нишата се бе оказала маскиран коридор. Зад приличната на невидим водопад преграда се забелязваше движение към вътрешността. Хората — или, за да бъдем точни — пигмалионите, извиквани с безгласна команда, се отправяха един след друг към дъното, където силуетите им в мръснобели мисионни якета внезапно се стопяваха.

— Унищожават доказателствата! — възмути се гласно Мириам. — Не заловим ли живи тези сатанински творения, никой няма да повярва, че са съществували.

— Някакви идеи как да ги стигнем? — саркастично запита Пако. Продължаваше да държи демаскиращия уред насочен към нишата. С другата ръка размахваше зареден рейгън.

— Нищо не можем да направим докато преградата е спусната — спря го развълнувана Каси. — Ако това ще ви успокои, съществата не отиват за унищожаване. Те бягат.

Преди да осмислят казаното, мъж в изследователска униформа опря длан в невидимата преграда. Водопадът изчезна. Отвътре заизлизаха черноризци, които пътешествениците не бяха забелязали до момента. „Поява и изчезване на материя“ — мярна се в ума на интуитата.

— Назаааад! Всички зад завоя! Залегнете! — противоречивите възгласи на аполониеца се сляха с инстинктивните действия на останалите. Всички се втурнаха към близкия завой, залягайки в мига, в който чуха свистенето на парализиращи ракети край ушите си.

И точно когато очакваха следващият наземен картеч да ги помете завинаги, бяха омотани в примки и ловко изтеглени зад следващия завой, далеч от хоризонта на нападателите.

— Объркващата команда е по-опасна от липса на команда — дочу Пако над главата си строгия глас на бившата си пазителка. Беше се озовал проснат пред краката й.

— Сигурно е забавно да си ловиш мъжете по този начин — заядливо отвърна той. Вдигна глава, като търсеше погледа й.

Мика го накара да се изправи и го освободи от примката. Лицето й остана непроницаемо.

— Изчезвайте оттук — обърна се към спасените. — Мястото не е за аматьори.

Едва сега четиримата се огледаха. Лабиринтът — поне до следващия завой, бе изпълнен с нинджи и звездни граничари. Войниците правеха път, изблъсквайки цивилните все по-далеч от обсега на започващата битка.

— Но… откъде се появиха толкова подкрепления? — не вярваше на очите си Пако.

— От Божата планета — отговори Каси, потънала щастливо в прегръдката на някаква вещерка.

Жената в мантията целуна интуитата по челото и набързо размени няколко реплики с нея. След това кимна леко на аполониеца и забърза към началото на редиците, където вече се водеше ръкопашен бой между нинджи и черноризци. Атаката с жива сила бе единственият начин да обезоръжат безмилостните убийци.

Все още недоумяващ, Пако продължи да се оглежда, избутван любезно, но не особено деликатно от воините на Бойна звезда.

— Сега ще ми обясниш ли какво става? — запита нетърпеливо той, когато двамата с Каси се озоваха далеч от бойното поле.

— На Божата планета разбрали, че между тях има много нехора. Хората се разбунтували. Обезвредили нечовеците, изолирали земляните и сега планетата е в ръцете на въстаници.

— Ами отрядите от Бойна звезда? Не са ли се намесили на страната на закона?

— На кой закон? — погледна го Каси. — Отрядите са взели страната на ХОРАТА.

— Това не обяснява появата им тук.

— Така е. И аз не знам цялата история. Сола убедила Шандо Чиникул да им съдейства. Икономът на просветена Малчери, помниш ли? Който преведе мен и Мика през сервизните коридори на Тунелния център. Оказало се, че този човек знае за Тунелите повече, отколкото предполагал.

— Интересно как го е разбрал…

Каси се засмя:

— На Божата планета можеш да срещнеш хора, които ще измъкнат от подсъзнанието ти спомени и тайни по-сигурно от верита серумите.

— Менталиците ли визираш?

— Те също са добри, но сред религиозните общности има психопушъри[2], чиито методи са… безотказни. Никой не знае как го правят, това са „божи тайни“.

— Разбирам — кимна Пако. — Та, какво точно им е казал този Шандо?

— Разни неща за управлението на тунелните капсули, очевидно. Тръгване, спиране, отчитане на местоположението. И понеже Входната точка на Божата планета била вече блокирана от бунтовниците, нямало пречки да докарат отряди тук. Ползвали са интуити, както вие ползвахте мен.

— Чакай, чакай! А как са научили, че разпределението на тунелните капсули се извършва на неизвестна планета, а не на Земята?

— Не успях да попитам. Има толкова въпроси, чиито отговори тепърва ще узнаваме.

Сякаш за да потвърди думите й, някъде от вътрешността на лабиринта се разнесе глух тътен, последван от мощна ударна вълна. Защитниците на човечеството бяха пометени като сухи листа от студен есенен вихър.

Хилядолетните стени на подземието се разлюляха като детски играчки. Част от огромните каменни блокове започнаха да се рушат.

* * *

Пътят през прохода също се оказа по-дълъг, отколкото очакваха и за всеобща изненада продължаваше надолу, а не нагоре към повърхността.

— Дали да не се върнем и да продължим по тунела с реката? — поколеба се Тери, когато се увериха, че проходът се спуска все по-дълбоко под земята.

— Глупости! — възрази веднага Крас. — Онзи тунел се смаляваше. В някакъв момент сигурно се стеснява дотолкова, че човешко същество не може да премине. Щеше да се наложи да се върнем и пак щяхме да стигнем дотук.

Останалите не изглеждаха убедени, затова допълни:

— Освен това реката водеше на юг, както отбеляза Лили.

— Има логика — съгласи се Тери. — Факт е, че проходът, по който вървим сега, се разширява. А и хората, които видяхме, трябва да са влезли отнякъде.

— Именно. Определено се намираме в изходния тунел.

— Смущава ме обаче обстоятелството, че не се изкачваме, а се спускаме. Що за изход ще бъде това?

Никой от четиримата нямаше отговор на този въпрос.

Продължиха да вървят, въпреки опасенията. Накрая отговорът изникна пред очите им.

— Вертикална кабина! — възкликна невярващо Крас, забелязал пръв лъскавата врата.

Малката площадка пред кабината беше изравнена, а в двата й края бяха издълбани по три високи стъпала.

— Оттук проходът продължава към повърхността — Лили огласи онова, което и четиримата виждаха.

Близнаците се спогледаха. Безкрайният поход над и под земята бе започнал да им омръзва. Бяха тръгнали с идеята за приключения, а вълнуващите моменти засега се изчерпваха с гранатите във Входната точка на родната им планета и необичайното прекосяване на междузвездното пространство. И ето че вертикалната кабина им предоставяше възможност за промяна.

— Предлагам този път да се доверим на технологиите — обади се Неро.

Тери се приближи до вратата на кабината и внимателно я огледа:

— Поставена е наскоро и, доколкото виждам, работи без контрол на разпознаването.

— Най-после добра новина! — не се стърпя Крас.

Кадет МакВали го изгледа с офицерска надменност и отново се обърна. Никой не забеляза усмивката, която премина през лицето му, докато набираше команда за повикване на вертикалната кабина.

За радост на четиримата лъскавата врата се отвори почти веднага след повикването.

Неро спря с ръка напиращия кадет. Пристъпи в кабината пръв и старателно проучи вътрешността. Направи знак на останалите, че мястото е безопасно. Докато се качваха, с облекчение допълни:

— Обзалагам се, че откачалките в тунела са последните, които са се возили преди нас. Оттук се изстрелваме директно към кота нула.

Не усещаха скоростта на кабината, а индикации за дълбочината нямаше. Затова не можаха веднага да преценят от каква дълбочина бяха извадени на повърхността. Мек сигнал извести, че са пристигнали. Вратата се отвори и погледите на всички се устремиха към откритото небе. Да, на Земята беше ден и те отново можеха да дишат свободно! Бяха толкова въодушевени от спасението, че дори не се поинтересуваха къде ги бе изхвърлила кабината.

Едва когато първоначалната еуфория отмина, забелязаха полепналия по дрехите и обувките им пясък. Пустинята… Откъдето и да бяха преминали, все още бяха в плен на безмилостната й прегръдка.

Започнаха да се оглеждат, с надеждата да открият човешко присъствие. И тогава Лили радостно изпищя.

Тримата се обърнаха в нейната посока и също ги видяха: опаковани в прозрачни защитни обвивки, проблясващи с леки синкави искри сред нажежените пясъци, пред тях се извисяваха пирамидите от Голямата тройка.

— Да му се не види! — възкликна Неро. — Бях готов да се обзаложа, че ще ни заловят, преди да стигнем до тях.

— Добре, че не си хазартен тип — засмя се Тери и приятелски го блъсна в рамото с юмрук.

Докато си разменяха закачки, облекчени от щастливата развръзка, Лили отново бе отворила вратата на вертикалната кабина.

— Хей, какво ти става? Да не мислиш да се връщаш по същия път? — викна предупредително Крас, който пръв я видя.

— Не съвсем. Но мисля, че намерих онова, за което съм дошла.

Недоумяващите погледи на близнаците й подсказаха, че трябва да обясни:

— Забелязахте ли нивата за спиране във вертикалната кабина? Проходът, през който дойдохме, беше най-ниското ниво, но не и единствено. Мисля, че трябва да обходим останалите. Тези пясъци крият много тайни.

— И какво по-точно търсим? Съкровище?

— Може и така да се каже. Според Луис Варан Голямата тройка е ключът към разгадаването на Тунелите.

— Нима? Аз пък останах с впечатлението, че прекрасно си пътувахме през Тунела на МакВали и без този ключ.

— Вижте, следите на човека, когото изпратихме от Да Винчи, се губят тук — при последните думи тя леко запъна и наведе глава.

— Касиопея също е изчезнала тук — допълни Тери. — Тя също е част от групата, която нинджите се надяват да спасят.

— За нашата Каси ли говориш? Дето я пропъдиха на Божата планета с Мери-Ан?

— Да.

— Момчета, нека продължим обсъждането вътре — Лили влезе във вертикалната кабина и ги погледна умолително.

След кратък размисъл и заключения за лудостта на жените, тримата я последваха.

Избраха най-близкото до повърхността ниво. Когато вратата на кабината им извести, че могат да излязат, се наложи да си вземат думите назад.

Бяха попаднали в огромна каменна зала с издълбани в стените ниши. По средата на залата успоредно една на друга бяха побити правоъгълни каменни плочи, ситно изписани с йероглифи от двете страни. Плочите бяха на равно разстояние една от друга, с еднакви размери и продължаваха по цялата видима дължина на залата.

Лили веднага се залепи за изписаните камъни, докато близнаците заоглеждаха колоните, крепящи залата. Те също бяха от камък и украсени със знаци, но в един безкраен ред, увит като спирала по цялото протежение на колоната.

— Нишите са празни — подвикна Тери, който се беше доближил до стените.

— Затова пък мога да прекарам остатъка от живота си в разчитане на тези текстове — отговори Лили. Беше извадила миниекипер и се опитваше да анализира знаците.

Тери се приближи към нея:

— Какво е това? Потънала египетска библиотека?

— Може да е библиотека, но със сигурност не е египетска. Познавам египетските йероглифи. Тези тук приличат на тях, но не са. Приличат и на минойския линеар А[3], но са по-различни.

— А какво казва транслингваторът?

— Безпомощен е. Макар че… — тя прекъсна мисълта си и уверено занарежда команди към преводача. Няколкото несполучливи опита не я отчаяха. Продължи да съставя розетки[4].

Кой беше непознатият език? При сравнение на линеарните писмености с глаголитика[5] транслингваторът неочаквано установи 35 аналогии. Засече също символно и фонетично съответствие при 23 знака. За глаголитиката се твърдеше, че била мъртвородена азбука, но странните думи, които електронният преводач на моменти предлагаше, напомняха за богата и тайнствена предгръцка култура, изчезнала около седми век на Христовото летоброене. Хората от тази култура оставили на потомците си спомена за пищни погребения, златни съдове, предмети и филигранни украшения, но… всякакви писмени паметници били жестоко оспорвани.

Едва след повторното въздигане на китайската империя, в търсене богатствата на синовете на небето, археолозите се натъкнали на красиви фрески с двуезични надписи, които доказвали, че трасианците имали не само език, но и писменост.

Учените от Да Винчи все още спореха за произхода на тази писменост. През вековете ту една, ту друга култура била обявявана за създател на претенциозните заврънкулки.

— О, небеса! Ако тези плочи съдържат историята на трасианците, ще стана най-известната гражданка на Да Винчи!

Известно време Тери се забавляваше със свещенодействията на любимата си. Накрая с досада вдигна рамене и се присъедини към близнаците, които безцелно се въртяха около колоните.

— А вие какво намерихте? Линеар Д?

— Нито линии, нито пинии намерихме — отговори му Крас. — Тия колони целите са издраскани с някакви спирали.

— Спиралата е декоративен мотив от критомикенската култура — извика им Лили, която дочу част от разговора.

Братята Ромули ведро се изсмяха. За разлика от тях, Тери мълчаливо заразглежда колоната. Имаше някаква геометрична последователност и повторяемост в изрисуваните символи, която не приличаше на текст. Смътно му напомняше на структура, която бе срещал и преди.

— Според мен спиралата е символ — каза накрая той. — Я помислете, какви асоциации извиква в съзнанието ви?

Отговорите заваляха един през друг:

— Змия!

— Развитие!

— Галактики!

— Символът на мъдростта. Библейско познание, както казваше Мери-Ан.

— Глупости! Змията е не познанието, а изкушението, което може да провали човешкия живот. Но спиралата може да бъде мъдрост. Символ на човешко развитие. След всяко завъртане се връщаме в начална позиция, но на по-високо ниво. И знаците се повтарят.

— Знаците наистина се повтарят, но чак спирала на човешкото развитие? Дрън-дрън! Тази теория била отречена само век след създаването й. Спиралите тук са галактики, не виждате ли?

— Добре, добре, достатъчно — прекъсна ги Тери. — Въпросът май беше реторичен, защото докато се надвиквахте, намерих верния отговор. И той не е символичен.

— Тогава защо ни занимаваш с глупости?

— А какъв според теб е верният отговор? — намеси се и Лили, подала глава отстрани на близката каменна плоча.

Тери огледа приятелите си и обяви тържествено:

— Според мен тези спирали са ДНК структури. В колоните са закодирани различни генотипове.

— Стига бе! Откога стана специалист по ДНК? — Крас не скри иронията си.

— Може да не съм специалист, но изучавах старателно човешкия геном, поне доколкото изобщо го познаваме. Забравяш, че ме поканиха за разработка на оръжия за въздействие на клетъчно ниво.

— Е, аз не съм експерт, но доколкото си спомням, ДНК спиралите бяха на двойки.

— Ако се вгледаш в срещуположните колони, ще забележиш симетрията.

— Да му се не види! Наистина едните спирали се увиват наляво, а другите надясно! — Неро възторжено удари дланта на дясната си ръка с юмрука на лявата.

Провериха догадката чрез екипера: двете спирали съвпаднаха идеално.

Окрилени от успеха, продължиха да обикалят с вертикалната кабина следващите нива. Лили чувстваше, че е на крачка от разшифроването. Дълбочината, умората и опасностите бяха забравени.

Когато след поредното спускане попаднаха в зала без ниши, но с изрисувани стени, ентусиазмът им леко спадна. Мястото изглеждаше различно, макар че и тук, както на предишните нива, каналът за вертикалната кабина бе разположен несиметрично спрямо дължината на помещението. Четиримата отново поеха в „по-дългата“ посока, наляво от вратата на кабината. Вдясно, към дъното на залата, мярнаха поредните изписани стели.

Смятаха да обиколят етажа и да продължат към другите нива.

Колоните бяха все така високи, но голи и безлични, за да могат великолепните картини да запленят неизкушените посетители.

Ловни сцени, преливащи в царствени ритуали и приказни същества, съпътстващи героите при дръзките им подвизи — един калейдоскоп от ежедневие и героизъм, естетика и наивност, философия и въображение.

— Никога не съм виждала подобна прелест — прошепна Лили и бавно запристъпва по посока на развиващия се сюжет.

И тогава го видя: отговорът на загадката, ключът към каменните йероглифи.

Йероглифното писмо не е обикновен ръкопис. То е повече картина и като такова може да бъде свързано с… картини. Ами да, всички надписи, които изследователите приписваха на трасианците, бяха откривани около картини!

— Фразеоглифи! — прошепна тя и побърза да провери хипотезата си. Съсредоточи се върху малък участък на безкрайната картина с красиви непознати растения. Сега, когато знаеше какво търси, веднага забеляза невидимите за простия наблюдател фразеологични репери.

Потърси реперите в каменните плочи около картината и включи транслингватора. Текстът веднага придоби смисъл:

„Един път в годината цъфтят цветовете на червения абанос. Берат се сутрин рано, преди изгрев-слънце. Цветът запазва своята ефирна влажност, която пресъхва веднага при слънчевите лъчи. Набран, се прибира на тъмно в приведени покои. Суши се стерилно. Лечебна е отварата от листата на цветовете, ако се пие в продължение на четири дни.“

Червен абанос? Беше чувала за това легендарно растение. Слуховете твърдяха, че помагало при радиационно облъчване.

Огледа се, за да сподели откритието с момчетата.

Тери все още размишляваше върху внезапната промяна на „интериора“ в залите, а близнаците благоговейно стояха пред мускулест исполин с квадратно войнско лице.

Заети със своите мисли, не осъзнаха веднага, че далечният край на помещението се изпълва с шум. Отчетливо се чуваха подканващи гласове, заглушавани от тропота на мисионни ботуши.

Обхваната от внезапна паника, Лили замръзна пред картината. Кадет МакВали изтича и почти я повлече към каменните плочи в дъното, вдясно от вертикалната кабина. С крайчеца на окото си забеляза, че братята Ромули бягат в същата посока. Неро му направи знак, че ще залегнат пред него и момичето.

Надяваха се непознатите да останат пред кабината. Ако бяха в цайтнот, съдейки по нервните им подвиквания, едва ли щяха да губят време с проверки до дъното на помещението.

Скрити зад изписани камъни, младежите с разтуптени сърца се ослушваха за приближаващи към тях стъпки. Войнственият глъч вече се носеше откъм вертикалната кабина, когато Тери си позволи да надникне от основата на прикритието. Трябваше му само миг, за да се увери, че мъжете, облечени в мръснобели гащеризони, нямат търпение да поемат по подземния тунел. Лошата новина бе, че този път ги охраняваха бойци в черни дрехи и с черни маски на главите.

Бавно, като с рефлекси на дългогодишен флегматик, кадет МакВали се върна в позицията си зад каменната плоча. Страхуваше се, че черноризците ще усетят всяко по-рязко движение. Искаше да сподели видяното с Лили, но щом я погледна, разбра, че умът й витае сред непрочетените каменни анали. Все пак й направи знак и прошепна само с устни:

— Черноризци!

Тя кимна с очи и задържа дъха си. Останаха неподвижни, докато не заглъхна и последният звук откъм кабината.

Неро и Крас първи изпълзяха от прикритието. Като истински войници притичаха през залата, търсейки заслон край великолепните стенописи.

— Чисто е — извика Крас. — Размазали са нещо в ъгъла, но няма други следи.

— Това не ми харесва — промърмори кадет МакВали и също се провикна:

— Добре, момчета! Видяхме достатъчно. Да се махаме оттук!

— Не можем да си тръгнем сега — увисна на ръката му Лили. — Още не знаем дори предназначението на тази… тази сграда. Не знаем кои са хората, използващи вертикалната кабина и защо никой в научната общност не е чувал за това място. Трябва ми време, за да разбера каква е връзката на трасианците с Тунелите, защото ако…

— Лили, — прекъсна я внимателно, но твърдо кадет МакВали. — Не можем да останем тук. Рискуваме да ни заловят. Каквито и да са хората, влизащи и излизащи от това място, те са охранявани от истински черноризци!

— Дори да излезем отново на повърхността, не можем да се върнем в къщи, Тери. Дори да намериш орихалкит, как ще преминем без капсула? Онази, с която дойдохме, се разби при приземяването.

— Да, знам — напомнянето за нескопосното излизане от Тунела помрачи лицето на кадета. — Ще се опитам да се добера до Тунелния център. Оттам ще изпратя тунелна поща на баща ми и на Оливър. Сигурно вече всички ни търсят. Междувременно се надявам да намеря помощ. Не се тревожи, ще се върнем тук и ще довършиш разшифроването.

Лили въздъхна и примирено се запъти към вертикалната кабина.

* * *

Засипани с камъни и прах, Каси и Пако плахо се вглеждаха един в друг. Увериха се, че са невредими и се заслушаха във виковете на оцелелите.

— Солааааа! — неистово крещеше някакъв мъж.

— Генерал Суке! Мастър, обадете се! — делово подвикваха бойци-невидимци, докато помагаха за разчистване на настъпилия хаос.

Пако притича до един от тях:

— Каква беше тази експлозия?

— Въртележката.

— Какво?

— Бяха се изолирали. Доктор Донис успя да свали преградата, но бившите й колеги я разпознали и… Взривиха Въртележката преди да се доберем до пигмалионите. Толкова по-добре. Сами унищожиха чудовищата, които бяха създали.

Напълно объркан, Пако потърси с поглед Каси.

— Не са я убили — спокойно отрече тя, смръщила съсредоточено вежди. — Взели са заложник. Сола Донис или генерала.

— Сигурна ли си? Къде? — незнайно как, Алек МакСибер бе дотърчал в мига, в който чу да споменават името на любимата му.

— Където преминават тунелните капсули. В купола.

— Тогава да побързаме! — той се обърна към стоящия наблизо редник. — МакФий, свържи ме с капитан Долат, който охранява купола. Да арестуват бегълците веднага, щом се появят!

— Лейтенант, — прекъсна нарежданията му Каси, — те вече са там!

— В такъв случай ще преговаряме.

— Не си го и помисляй! Да заловят мръсниците! Без преговори и без много шум — звънкият глас с непреклонни нотки погали слуха на Паскал. Дори не осъзна колко много се радва да види отново Мика.

— Какво говориш? — прекъсна я Алек. — Ума ли си загуби? Брат ти и Сола…

— … са тук — довърши спокойно брюнетката вместо него. Посочи с глава зад гърба си.

От изненада лейтенант МакСибер само отвори уста.

Изморени, бледи и изцапани с кръв, срещу него стояха любимата жена и водачът на нинджите. Приличаха на пясъчни фигури, покрити от глава до пети с фин, люспест прах.

— Но… Как?

— Мика успя да ни изтласка от мястото миг преди взрива — заяви Мастър.

— Защото Гамъл ми подсказа навреме какво ще се случи — допълни скромно сестра му. — Предвиждането спаси много животи.

— А заложника, който видях? — не издържа Каси.

— Дюк Пан. Направи за кратко време две превъплъщения. Второто беше моето — виновно съобщи Сола. — Не се притеснявай за него. Дарбата му е да обърква хората — побърза да успокои младата интуита, забелязала притеснението в гласа й.

Комуникаторът на лейтенант МакСибер забръмча нетърпеливо.

— Слушам, полковник — изпъна се Алек, докато приемаше съобщението. — Всичко е наред. Колонията е в наши ръце… Ще докладвам след проверката, полковник… Знаем само за един жител на Мъгливия остров… Да, полковник… Поздравления, командире!

Изключи връзката преднамерено бавно, наслаждавайки се на любопитството, бликащо от погледите на събеседниците му.

— Е, какво ти съобщи полковник Сунг? — не се стърпя Мика.

— Разпределителната база също е превзета. Без жертви. И, да, отрядите на капитан Долат са изненадали бегълците в купола благодарение на тредман Пан. Екипът учени, работили по проекта, е заловен при опита за бягство заедно с хуманоидите.

— Значи наказателна колония Вивалон и експериментът „Пигмалион“ вече са история? — усмихна се Сола. Създанията щяха да бъдат разглобени, а мозъците им — изпратени да почиват в мир при законните собственици.

Алек видя облекчението по лицата на слушателите си и допълни:

— Дюк е в безопасност. Дава показания. За самоличностите на пленените, за прохода…

— Проход ли? — полюбопитства рошльото от Да Винчи — Какъв проход?

— Онзи, през който са избягали оттук, за да стигнат до купола.

Пътешествениците се спогледаха.

— Наистина е бил изход — промърмори Каси.

— Петно — добави Паскал.

— Доколкото знам, викали са му въртележка — осведоми ги лейтенант МакСибер.

Пако се наведе към интуитата:

— Познават свойствата на петната. Много е вероятно това да не е единственото. Помниш ли тунелната пещера на Земята? Имаше по едно за четирите посоки на света.

— Искаш да кажеш, че могат да се изплъзнат? — също шепнешком запита тя.

Той кимна:

— Възможно е, ако твоите съграждани не са… достатъчно добри — отвърна тихо.

— Добри са — увери го Каси. — Много по-добри от мен.

Без да се намесва в разговора и без да помръдва от мястото си, Мика внимателно разчистваше няколко камъка, иззад които надничаше нетърпеливо лицето на стария Дромихет.

— Благодаря! — извика в отговор той и побърза да се присъедини към групата. — Невероятен ден, невероятни изживявания! Почувствах се като онзи пратеник на боговете, дето се хвърлил в погребалната клада — усети недоброжелателните погледи на слушателите и побърза да довърши. — Не знаете ли легендата? „И пепелта се въздигна в небето и птица от ней израстѐ. Останало живо, сърцето към сияйна Венера пое[6]“.

— Този човек е като бодил в мисионен костюм — пошушна островитянката-нинджа на брат си. — Не можеш да го извадиш, само се опитваш да го наместиш така, че да те тормози минимално.

— Дроми, не насилвай късмета си! — предупреди го приятелски и Пако.

— Та същият бял пратеник — продължи невъзмутимо палеоархеологът, — се приземил с криле на мястото, където по-късно, в предкосмическата епоха, се разраснал красив град. Кодексът Виндобоненсис го представя как слиза на земята през дупка в небето. Дупка в небето, разбирате ли? Тези… Това, което се случи преди малко… И онзи вихър, с който започна всичко… Напомниха ми за древната легенда.

— Мислех, че си специалист по трасианска история — подметна Мика. — Богът-птица не е ли част от митологията на друго време и друго племе?

— Племето не е важно — бе назидателният отговор на стария Орфи. — В произхода на всички древни цивилизации стои божествено същество, носител на културата. Погледнете тези камъни, спомнете си надписите в могилата, рисунките, руините… Тук не са се възхищавали на боговете. Тук са живели самите БОГОВЕ.

Лейтенант МакСибер обходи с поглед уморените лица на съзаклятниците.

— Запушете му устата и го отведете оттук — заповяда той. Моментът не предразполагаше към научно празнословие.

Двама от стоящите наблизо войници прихванаха нищо неподозиращия Дромихет и го помъкнаха към изхода на подземието.

„Поздравления, лейтенант!“ — внезапно промъкналите се в главата му думи накараха Алек да подскочи.

— Ето че пак се срещаме — допълни насмешливо гласът. Изреченото този път прозвуча в ушите му. Познаваше интонацията. Никога нямаше да я забрави!

Офицер МакСибер вдигна очи в посоката, откъдето идваше гласът.

Впила непроницаем поглед в него, насреща му предизвикателно се поклащаше съсухрената фигура на просветена Малчери.

— Госпожо, дължа Ви извинение — започна със заекване Алек. — Онова, за дъщеря Ви, беше пълна лъжа…

Устните на жената останаха стиснати, а очите й — неумолимо обвиняващи.

— Избихте отряда ми — продължи с оправданията си лейтенантът. — Момчетата бяха невинни. Извършихте престъпление и пред света, и пред Вашия бог. Държахте се с мен като с лична собственост…

„И заплатих за тези грехове. Пред хората и пред Него“ — думите прокънтяха в главата му.

— Мириам — Мика Суке внезапно се бе озовала между Алек и просветената, прекъсвайки мъчителния диалог, — имаме нужда от менталик в разпределителния купол.

— Разбира се. Идвам — кимна божата служителка.

Лейтенант МакСибер удивен проследи как двете жени се отдалечиха, погълнати от приятелски разговор.

Стъпките им отекваха с делова припряност из разрушения лабиринт.

[1] От англ. думи ray (лъч) и gun (оръжие). — Б.а. ↑

[2] От англ. push (бутам, тласкам). — Б.а ↑

[3] Писменост, използвана от древните жители на о-в Крит. Не е разшифрована напълно, макар и частично транскрибирана през фонетичните стойности на древногръцкото Линеар Б. При заместване обаче се получават думи, които не могат да бъдат отнесени към нито един познат език. — Б.а ↑

[4] Система за разшифроване на непознат език чрез съпоставката му с други, известни езици. Терминът е измислен. Идеята идва от Розетския камък, на който са издялани три еднакви по смисъл текста: два с различно писмо на древноегипетски и един на старогръцки език. Тъй като старогръцкият бил добре изучен от лингвистите, съпоставянето на трите текста води до разшифроване на египетските йероглифи през 19 век. — Б.а. ↑

[5] Неправилно от „глаголица“. — Б.а. ↑

[6] Визира се легенда за индианския бог-птица Кетцалкоатъл, който възкръснал и се въздигнал на небето. — Б.а. ↑

Епилог

Оливър нетърпеливо сновеше из залата за пристигащи. Надяваше се старият му приятел да не е забравил за събитието. Малко вероятно, тъй като трябваше да участва в церемонията. Но, от друга страна, вече се стоварваше трета капсула от Да Винчи, а Луис така и не беше се появил.

Погледна капсулата, току-що излязла от портала. Озовала се върху платформата в центъра на каменния комплекс, тя бавно започна да се издига, подхваната от снежнобелия диск.

Изваждането на бял свят на проект „Пигмалион“ бе осветило и още по-стара тайна, която Земята пазеше за себе си: Тунелите. Намерените по случайност свидетелства за истинското откритие на Пионерите бяха станали достояние на жителите от новите светове. Митът за транспортното могъщество на Старата беше развенчан. Скандалът с укритата информация за вида и произхода на Тунелите бе отнел ореола й на цивилизационен водач. Новите светове се бяха наложили за изграждане на истински, равнодостъпен Тунелен център върху пазената в тайна планета.

Паскал Амол и спътниците му от Мъгливия остров трудно биха разпознали в новопостроения транспортен комплекс куполната могила, в чиято утроба се бяха озовали преди време. Изкуствено създадените стени бяха разрушени ведно с огромния бял купол. На тяхно място бе издигнат огромен по размерите си цилиндър с прозоречни стени. Диаметърът му надвишаваше в пъти първоначалния диаметър на кръга. Височината също.

Някогашните пътечки със схемоглифи бяха скрити от повдигаща платформа, която изкачваше пристигащите капсули на височина около тридесет метра. Там се завърташе и накланяше леко, приплъзвайки ги към късия изходен улей. Разтоварили пътниците, капсулите бяха отвеждани едно ниво по-ниско. Подготвяха се за следващия рейс и отново с помощта на платформата се спускаха в основата на кромлеха.

Пътниците можеха да наблюдават процеса от край до край, наслаждавайки се на гледката отвисоко или изминавайки спираловидните бягащи ленти, с които бе опасана вътрешната страна на цилиндъра.

— Програмист Терв? — въпросителните нотки омекотиха властно прозвучалия глас. — Пак ли замисляте някой алгоритъм?

— Подобна оценка ме ласкае, генерал Мартис — Оливър почтително кимна с глава и отвърна на подадената ръка. — Чакам акад Варан.

— Кой Варан? Откачалникът, дето ухажвал годеницата на МакВали?

— Този откачалник е мой приятел — отвърна програмистът, без да се засяга.

Алкана свойски го потупа по рамото:

— Нищо лично. Просто… не разбирам учените.

— А технологичните? — стрелна я лукаво събеседникът й.

Тя се засмя и се закани с пръст.

— Напоследък не съм се чувала с Енвидия — смени темата чисто по женски. — Всичко наред ли е при вас?

Оливър безпомощно извъртя очи:

— Откакто учителските нрави не са на мода, амбициите й се промениха. Заловила се е със синтеза, сякаш е въпрос на живот и смърт. Понякога си мисля, че сериозно възнамерява да извлича злато от онзи алхимичен камък. Знаеш ли, че получи постоянна лаборатория в Експерименталния център? През ден ми праща задачи за алгоритмизация. Ех, колко по-лесен бе животът, когато си падаше по културните измишльотини на учителите… — завърши с шеговит драматизъм.

Продължиха да обменят новини за общи познати. Алкана потвърди информацията, че Тери бил преразпределен на Да Винчи заради специални заслуги към науката. Извънредна Разпределителна комисия бе издала доживотна промулгация, с която бившият кадет бил включен в академичната общност на физиците. Сгодил се за ученическата си любов и сега двамата кроели планове за сватба. Единствените опасения идвали от нарастващия интерес на Лили към политиката.

— Дано не се окаже, че сме се лъгали за това момиче — заключи жената-генерал.

— Не се тревожи — успокои я Терв. — Колкото и непредсказуеми да сте вие, жените, винаги избирате любовта.

— Което не пречи да осъществяваме собствените си мечти.

Оливър добродушно разпери ръце и се засмя. Тя продължи:

— Като подхванахме темата, знаеш ли, че новият старейшина на вещерите май ще се нарича Сола Донис?

Той поклати учудено глава в знак на отрицание.

— Досегашният старейшина Йен се споминал преди няколко седмици. Според Алек един ден просто не се завърнал в ритуалния кръг. Чувал ли си за изпълненията на вещерите? За летящите и изчезващи хора? Както и да е. Тялото не било открито, въпреки че майорът мобилизирал всичките си ресурси.

— Кой майор?

— Алек МакСибер, разбира се. Сега той командва отрядите на Божата планета. Затова трябваше да бъде произведен в майор за… сравнително кратък период.

— Разбирам.

Алкана изпитателно го погледна:

— Имам чувството, че не поддържаш връзка с бившата си съученичка. А изглеждахте близки. Тя също работеше за вашия проект, нали?

— Така е. Но майорът ви не ме харесва особено. Не обичам да създавам проблеми.

— Затова си я изпуснал — с тъжен укор отбеляза генерал Мартис. — Не си се борил за нея.

Оливър извърна поглед настрана:

— Никога не съм… Разбрах едва в Деня на Разпределението… Винаги съм я смятал за приятел, не бях забелязал… А после беше късно.

— Мда… Както казах, учените за мен си остават странни екземпляри.

— Индивиди — поправи я назидателен мъжки глас.

Двамата се обърнаха по посока на всезнайкото. Излъскан в чисто нов костюм и старателно оформена брадичка, насреща им се перчеше Луис Варан. Зад гърба му тромаво се поклащаше от крак на крак изследователят на трасианците Дромихет Орфи.

— Лу! Най-сетне! Започнах да се притеснявам — зарадва се искрено Оливър.

Прегърнаха се и се поздравиха по-сдържано от обикновено. Присъствието на жената-генерал сковаваше акада. За разлика от него, Дромихет не се смути:

— Отивате на годишното договаряне, нали?

— Моля?

Отказът от посредничеството на земляни бе породил Свободните годишни договаряния. На тях представители на различните общности се споразумяваха пряко за стоки и услуги, които ще си разменят през следващата стандартна година. Определянето на стойности в земни кредити или други „субективни единици“ бе забранено. Дейностите на индустриалните луни трябваше да се отчитат от жителите на Старата както досега, но медиалистите бяха задължени да информират новите светове за резултатите. Встрани от публичния шум бяха останали единствено трите земни концерна с производства, свързани с механично изработване на хуманоидните роботи. Злите езици говореха, че индустриалните луни с тези производства още не били локализирани.

— Приятелят ми Дюк Пан, от Божата планета, е пълномощник на Мъгливия остров. Ако го видите, предайте му моите сърдечни благопожелания.

Алкана продължаваше да го гледа строго, затова той допълни:

— Беше на онази мисия по спасяване на вашето момче. Доста хора спаси покрай него.

— Смелчаците, за които говориш, спасиха всички нас — намеси се Оливър. — Жалко, че бяха извадени от информационните бюлетини. Надявам се всички да са добре.

— О, добре са — бърборкото Орфи незабавно се възползва от възможността да сподели новини. — Понякога ползвам услугите на малката ясновидка. Много е добра! Радвам се, че отърва обвинението. А другата, войнствената, обучавала някакви магьоснически рейнджъри.

— Мика Суке ли? — поинтересува се Алкана. Щеше да успокои Мастър, който отдавна нямаше съобщение от сестра си.

— Да, да, същата, с дистанционните крошета.

Тери се наведе към ухото на Луис:

— Откъде старият хитрец се сдобива с информация?

— Мотае се около Паскал — също шепнешком отговори приятелят му. — Той поддържа връзка с момичетата. Близък е със семейството на Каси, а с другата островитянка… май се надява да стане близък — смигна многозначително.

— Разбрах, че ти го си тласнал към авантюрата.

— Не съвсем. Нещата са станали през главата ми. Вярно е, че изпитвам угризения, задето въвлякохме човека в цялата каша, но, от друга страна, събитията са му повлияли положително. Върна се към математиката и има невероятни идеи, свързани с цифрометиката в живописта.

Оливър поклати недоверчиво глава. Забеляза, че генерал Мартис се опитва да прекъсне словоизлиянието на Дромихет.

— Странна жена беше, заплашителна — уверяваше в това време палеоархеологът. — Като те погледне, все едно забива пирони в мозъка ти. И уж мълчи, а те кара да вършиш разни неща. Само с поглед.

— За кого говориш? — прекъсна го Терв.

— Кръстопоклонничката, онази Малчери, заради която започнало всичко. И която се оказа вещица.

— Менталик — поправи го Алкана. Събитията бяха сближили военните с недолюбваните жители на Мъгливия остров. Бяха се опознали взаимно при съвместната операция по унищожаване на пигмалионите. Сега Генералният щаб поддържаше директна връзка с мерлин Бхимагиши. Знаеха, че просветена Малчери се беше върнала при семейството си, но не прекъснала връзката с островитяните.

Икономът Шандо разказвал наляво и надясно за промяната у господарката си. От религиозната й агресивност нямало и следа. Нещо повече — забранила в реала да се говори против магьосниците и дори я виждали да се среща с тях. Казвала, че вярата я пази, защото е по-силна от злото.

— Опасна жена, казвам ви — продължаваше със спомените си палеоархеологът. — И заповядва като императрица. Сигурно не приема отказ… никъде.

Забеляза, че слушателите му се споглеждат и млъкна.

Генерал Мартис използва момента, за да се сбогува:

— Радвам се, че си побъбрихме, момчета. А сега дългът ме зове. След час започва Свободното годишно договаряне — тя се обърна към Оливър. — Трябва да изпреваря МакЧжоу. Пристигнал е вчера и със сигурност вече предлага на всички непроизведения си орихалк.

— Чух, че не му потръгнало — усмихна се програмистът.

— Замърсяването на орбитата, а може би и на цялата система, щеше да е прекалено голямо. Имам пълномощия да преговарям за ползване на подходяща индустриална луна.

И като кимна отривисто на мъжете, Алкана с делова крачка се отправи към вертикалните кабини.

— Какво властно излъчване има тази жена! — въздъхна със страхопочитание Луис, загледан в елегантния бял мундир, който се отдалечаваше.

— Прав си, имаш нужда от властна жена — с привидно безразличие изрече приятелят му от Хайтек. — Е, не бих те съветвал да се целиш в щабен генерал — добави с усмивка, като видя обидената физиономия на Варан.

— По-добре да тръгваме — намусено подкани акадът. — Не искам да закъснея за церемонията.

— Ако беше избрал следващия рейс, можеше направо да я пропуснеш — отвърна му Оливър и се запъти към панорамните бягащи ленти.

— Почакайте, не натам! — завика след тях Дромихет. — Червената е много бърза!

— Останеш ли на зелената, със сигурност ще закъснеем — подхвърли през рамо технологичният.

Акад Варан потвърди с кимване и побърза да настигне приятеля си.

* * *

Изграден на мястото, където преди време се бе „приземил“ изпратеният от Тери инфоцилиндър, с каменната си облицовка Дворецът на свободната воля напомняше на посетители и туристи за величието на една изгубена цивилизация. Цивилизация, която пред очите им възкръсваше изпод руините.

Разположението бе идеално за отбелязване на автономията, извоювана от новите светове. Промяната бе започнала в онзи знаменателен ден, когато със съвместни усилия жители от Божата планета и отряди на Бойна звезда сложиха край на дългогодишния секретен проект на земляните.

Поръчителите на експеримента „Пигмалион“ бяха установени чрез покровителствани свидетелски показания. Разкритията доведоха до оставка на целия Междуградски конклав на Земята, членове на Разпределителни комисии, одитори и учители. Вече никой не вярваше, че земляните са пазители на човешки ценности. Имперското пренебрежение към Мораториума за хуманоидизация бе отнело ореола им. Жителите на Старата бяха освободени от посредническите и контролни функции спрямо другите населени планети.

Денят Гебура неусетно бе прераснал в Ден на автономията.

Новите светове празнуваха.

Приличната на подкова зала се тресеше от възгласите на екзалтирани пратеници.

Без привилегиите на специални гости, земляните също участваха в тържествата.

Хиперограмата на водещия вдигна ръце, призовавайки присъстващите към тишина:

— А сега, приятели — прокънтя неумолимо гласът му, — да приветстваме двама от виновниците за настъпилите промени, борци за независимост и технологичен напредък: историка Луис Варан от Да Винчи и старши програмист Оливър Терв от Хайтек.

Залата отново избухна в аплодисменти. Бившите съзаклятници застанаха на подиума до водещия. Хиперограмите им мигом се издигнаха до неговата. Той невъзмутимо продължи:

— За свободомислие и заслуги към цивилизацията Луис Варан и Оливър Терв са наградени от Обединения съвет със званието Пионер и огнена звезда. Имате думата — обърна се към двамата, отстъпвайки мястото си на говорител.

Пръв благодари за признанието Оливър. Разказа накратко как от дете мечтаел да пътува свободно, да обменя информация с близки и приятели от други светове. Разказа за срещата си с Луис и решението им да открият тайната на Тунелите. Не спести трудностите и помощта на младите им съратници Лили Йерба и Тарзан МакВали. Не пропусна и самоотвержената подкрепа на всички, повярвали в идеята.

— Днес мечтата ми се сбъдна. Открихме начин да прекосяваме пространството между две произволни точки. Открехнахме врата към непознати Вселени. Все още сме в началото на пътя. Технологията ни не е съвършена. Зависим от конкретна материя. Ограничени сме от физическия свят, който единствено познаваме. Но ви уверявам, че учените от Да Винчи и инженерите от Хайтек неуморно работят, за да разширят възможностите на човека. Старата Тунелна поща е вече отживелица, нали? Защото с нашите нови тунели изградихме Пощенски станции за директен обмен. Засега тези станции са планетарни и регионални, но скоро с лична пощенска кутия ще разполага всеки дом. А защо не и с домашен телепорт? Ще имаме свободата да пътуваме когато и където пожелаем…

Публиката посрещна думите му с бурни овации.

Луис обходи залата с поглед. Оли бе обрал симпатиите на присъстващите. Какво би могъл да добави един акад?

— Ние сме част от огромна Вселена, изпълнена с тайни — започна колебливо той. — Древни мегалити с хилядолетия са чакали човекът да проумее загадките на мирозданието. Дълго не виждахме отговорите. А те се оказаха толкова прости. Нужно беше само да осъзнаем, че сме участници в живота на тази Вселена. Откривайки нейните пътища, каналите, по които тече вселенската енергия, ние проникнахме в тайната на Тунелите. Не ни беше необходима дебела книга, а само истината, че всичко в този свят е взаимосвързано. И ако сме стигнали по-далеч и сме намерили алтернативен начин за придвижване сред звездите, то е, защото единствен разумът е способен на сътворение. Само той би могъл да преодолее границите на познатото и да се отправи в неподозирани измерения.

„Дали знае колко е прав?“ — седящият в залата менталик Аргус Ласки си припомни мрежата от разноцветни, пулсиращи мисли на пътниците от онзи първи рейс до Кварта.

След първоначалната несигурност акадът продължи толкова сладкодумно, че водещият трябваше да направи няколко опита, преди да спре потока на речта му.

Докато Луис се връщаше сред публиката, на подиума бе поканен неуморният изследовател на предците и новоназначен принципал на археолозите от Кварта: Дромихет Орфи.

— Хилядолетия се питаме кои сме ние — заговори бившият пътешественик. — Откъде сме дошли, защо съществуваме? Взирахме се като сирачета във всеки размазан от времето образ, търсейки в него лицето на предците си. Самотни и изплашени, бяхме приели мисълта, че сме експеримент. Неуспешен, изоставен, ненужен експеримент.

Седящият пред Оли и Луис землянин неспокойно се размърда. Огледа се крадешком и облекчено въздъхна. Никой не бе забелязал моментното му притеснение.

Като истински психолог, Орфи бе направил драматична пауза, обхождайки невидимите лица в залата. Хиперограмата му, величествена в своята увереност, се взираше изпитателно в публиката. Макар да знаеха, че тя е само образ, мнозина от присъстващите наведоха виновно глави. Ораторът изчака отзвукът на словото да отекне в сърцата им. Вдигна ръка и продължи:

— С този комплекс за малоценност е свършено! Защото ние, приятели мои, не сме експеримент! Не сме играчки на боговете, а техни деца. Ние сме НАСЛЕДНИЦИТЕ на една велика раса, чийто дом някога е бил тази планета. Раса от богове, способни да прекосяват пространството, да се сливат със звездите и да събират мъдростта на Вселената. Затова не е изненадваща хилядолетната ни носталгия по звездите. Не е чудно, че търсим пътища, за да възкресим знанията от миналото. Защото не нашите предци са ни изоставили, а ние тях — пренебрегвайки заветите, отказвайки се от наученото, изтривайки спомена за собствения произход.

Залата отново забръмча като кошер. Последните разкрития в Подпясъчната библиотека при Голямата тройка бяха потвърдили, че древните пришълци на Земята донесли със себе си не само собствените знания, а и такива от други, засега неизвестни цивилизации и светове. Пътешествията сред звездите били извор на мъдрост. Но невинаги завършвали благополучно. Така Кварта постепенно започвала да опустява…

Шепа избраници били спасени, укривайки се сред непокварени дивашки племена. Но опитите им да възкресят блясъка на своята култура на новото място се оказали неуспешни. Диваците не разбирали технологията. С течение на времето превърнали знанията в религия, а малобройната популация пришълци — в богове и врагове.

И някъде там, на прага на съзнателните спомени на човечеството, следите на квартианците се изгубили. Останали легендите — за потъналия остров на благополучието, за омагьосващата музика на един свирач, за бога на живота, за герои с неземна сила и храброст, за непокорни и мъдри племена…

Речта на палеоархеолога разбуни страстите. Хората зашумяха, разменяха си реплики, задаваха въпроси, обсъждаха казаното.

Поддал се на всеобщата еуфория, Оливър закачливо подхвърли на акада:

— Понякога се чудя как ще се разберете с Орфи за твоята обърната пирамида. Онази, енергийната.

— Направих някои изчисления за Кварта — прошепна в отговор Луис. — Фигурата определено съществува. Един от върховете при основата съответства на онзи проход, през който се опитвали да избягат пигмалионите. Хващам се на бас, че и останалите върхове са такива проходи.

— Остава да кажеш, че са избягали през тях.

— Не знам… — Варан бе разколебан. — Понякога не мога да се отърва от усещането, че човекът срещу мен е… изкуствен.

— Безнадежден си, Лу! Знаеш новите правила за сигурност. На нашите планети не може да прехвръкне механична муха, камо ли цял робот!

Увлечени в спор, не забелязаха седящия пред тях землянин, който нервно изваждаше и поставяше обратно кутрето на лявата си ръка.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.